Дата документу 06.10.2020 Справа № 310/6905/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №310/6905/19        Головуючий у 1 інстанції: Вірченко О.М.
Провадження № 22-ц/807/2591/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» жовтня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Подліянової Г.С.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник  ОСОБА_2 , на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, 

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який уточнювала, до ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Просила визначити їй додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини на обов`язкову частку, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 03 січня 2020 року відділом № 3 Міжрайонного управління ЗАГС по Пушкінському муніципальному району, міським округам Івантіївка та Фрязино Головного управляння ЗАГС Московської області позивач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 

Представник позивача ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі в справі у відповідності зі ст. 55 ЦПК України в якості правонаступника позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року в задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі в справі ОСОБА_1 в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 відмовлено.
Провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої дає законний представник ОСОБА_2 , яка не приймала участі у розгляді справи, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на поважність пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, перехід права на спадщину до заявника, неправильне застосування норм ст. 1276 ЦК України, тривалий розгляд справи, просила скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду та вирішенням питання про залучення її до участі у справі як правонаступника позивача.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) (а.с.169-173, 183-184). 
З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 371, 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не прийняла обов`язкову частку у спадщині, що відповідно до ст. 1276 ЦК України не входить до складу спадщини.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після її померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_8 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є спадкоємцем обов`язкової частки спадщини у відповідності зі ст. 1241 ЦК України. Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 не встигла у строк, встановлений законодавством, звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки є пенсіонером, літньою особою, тривалий час перебувала на лікуванні з тяжкою травмою, отримала моральну травму в зв`язку із смертю двох синів, в зв`язку з чим з метою догляду дочка перевезла її до себе в м. Москва. 

Згідно зі копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.103).

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом (особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті) або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Юридичним фактом, який безумовно підтверджує постійну непрацездатність особи, є пенсійний вік.

З матеріалів справи вбачається, що на час відкриття спадщини після померлого сина ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досягла пенсійного віку, а отже мала право успадкувати обов`язкову частку.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права.

Отже, об`єктами спадщини за ЦК України є права та обов`язки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Статтею 269 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Згідно з частиною першою статті 272 ЦК України, фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно.

За приписами частини першої статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

З указаного випливає, що право на прийняття обов`язкової частки, зокрема, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, належить до тих прав, які відповідно до статті 1219 ЦК України є особистими і стосовно яких правонаступництво недопустиме, оскільки здійснення цього права пов`язано з певною особою, а тому не може здійснюватися спадкоємцями цієї особи.

Відповідно до пункту сьомого частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Поважність причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, на що посилається ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, не мають правового значення при вирішенні питання щодо правонаступництва спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що право на визначення додаткового строку для прийняття спадщини є майновим правом, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм ЦК України.

Посилання на тривалий розгляд справи не є тим порушенням процесуального права, з яким закон пов`язує обов`язкове скасування судового рішення.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       Г.С. Подліянова