Справа № 344/8038/20 
Провадження № 22-ц/4808/1314/20 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2020 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Турів О.М., 
                       з участю:                позивача  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Домбровською Г.В. 05 жовтня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що з 10 липня 2018 року по 10 березня 2020 року вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах на посаді юрисконсульта. У зв`язку із зміною керівника та головного бухгалтера ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 16 травня 2019 року відбулись значні зміни в роботі підприємства та встановився неналежний психологічний клімат у трудовому колективі. Позивач також зазначала, що між нею та головним бухгалтером неодноразово виникали конфлікти, наслідком яких було зменшення заробітної плати, необґрунтовані звинувачення, приниження її честі та гідності, а тому вона змушена була звільнитися. Позивач вказувала, що неправомірними діями головного бухгалтера їй було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у значній затримці заробітної плати, втраті платоспроможності, приниженні честі та гідності, що призвело до душевних страждань, погіршення стану здоров`я. Причиною свого звільнення вона вказала невиплату заробітної плати. Посилаючись на те, що повного розрахунку в день звільнення вона від відповідача не отримала, з врахуванням уточнення позовних вимог просила стягнути з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на свою користь 102 489,77 грн заборгованості із невиплаченої заробітної плати, 435,64 грн недорахованої індексації заробітної плати, 1 070,64 грн ненарахованої надбавки, 18 040,53 грн заборгованості з невиплаченої вихідної допомоги, 36 075,60 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 25 000 моральної шкоди.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягнути з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь ОСОБА_1 102 496,05 грн заборгованості із невиплаченої заробітної плати, 18 040,53 грн невиплаченої вихідної допомоги, 51 380,40 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 500 грн витрат зі сплати судового збору. Цим же рішенням постановлено стягнути з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» в дохід держави 840,80 грн судового збору.
Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди, представник ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин справи. На думку представника відповідача, стягнення моральної шкоди на користь позивача ОСОБА_1 не відповідає вимогам розумності та справедливості. Представник апелянта зауважує, що судом першої інстанції моральна шкода була стягнута не з підстав, заявлених позивачем, а саме особистим конфліктом з головним бухгалтером, приниженням честі, гідності та ділової репутації, необґрунтованих звинуваченнях, погіршенням стану здоров`я, а із застосуванням принципу розумності та справедливості. Крім того, представник апелянта звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції, постановляючи рішення, посилався на докази завдання позивачу моральної шкоди та її пояснення, однак такі докази в матеріалах справи відсутні. Зокрема, в матеріалах справи не міститься жодних медичних документів, які б підтверджували різке погіршення стану здоров`я позивача. Не доведено також ОСОБА_1 і причинно-наслідкового зв`язку між невиплатою заробітної плати та гіпертонічною хворобою, яка часто виникає у людей похилого віку. Також представник ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» зауважує, що суд першої інстанції заслухав лише усні пояснення позивача та свідків, які також позивалися до відповідача у зв`язку із невиплатою заробітної плати, а тому вони не могли свідчити об`єктивно. На думку представника апелянта, підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача у суду першої інстанції не було, оскільки законодавством вже встановлений механізм захисту прав звільнених працівників, який полягає у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. А тому, на думку представника відповідача, суд першої інстанції застосував два стягнення за одне правопорушення. Посилаючись на вищенаведене, представник ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» просить рішення суду в частині стягнення моральної шкоди скасувати.
У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві, позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги представника ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» заперечила. Позивач зазначила, що принцип розумності та справедливості суд першої інстанції застосував до розміру відшкодування моральної шкоди, а не до підстав для її стягнення. Позивач заперечує твердження відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні докази спричинення їй моральної шкоди, оскільки вони спростовуються медичною довідкою про виникнення у неї гіпертонічного кризу. Крім того, позивач ОСОБА_1 вказала, що стягнення моральної шкоди за порушення трудових прав передбачено трудовим законодавством. Вважаючи рішення суду в оскарженій частині законним та обґрунтованим, позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Представник ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» в засідання апеляційного суду не з`явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було завчасно вручено у встановленому законом порядку. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності представника апелянта.
В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечила. Додатково зазначила, що тривала невиплата заводом коштів, розмір яких для неї є істотним, спричинила багато душевного хвилювання, переживань, нестачу матеріальних засобів для життя. Вона змушена була звертатись в суд для відновлення своїх порушених прав. Тому, на її думку, у суду першої інстанції були підстави для стягнення на її користь моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача. Рішення суду в оскарженій частині вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, невиплаченій вихідній допомозі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні жодною із сторін не оскаржується, а тому у відповідності до положень частини першої ст. 367 ЦПК України у цій частині не переглядається.
Частково задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1  в частині відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції з урахуванням вимог розумності, справедливості, вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати та непроведенні повного розрахунку в день звільнення, доказів та пояснень позивача, свідків, наданих на підтвердження вимоги про відшкодування моральної шкоди, дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн. З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 10 липня 2018 року по 10 березня 2020 року перебувала з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» у трудових відносинах на посаді юрисконсульта (а.с. 7-8).
Крім того, встановлено і жодною із сторін не заперечується, що відповідач впродовж року, починаючи з лютого 2019 року по березень 2020 року, в порушення ст. 115 КЗпП України не здійснював виплату заробітної плати позивачу ОСОБА_1 , у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 85 867,49 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» №Б-114 від 10 березня 2020 року(а.с.9).
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. 
Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.
Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц та від 26 червня 2019 року у справі №296/10853/16-ц.
З огляду на вищезазначені норми законодавства та практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, апеляційний суд відхиляє твердження представника ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про те, що у суду першої інстанції не було підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача, оскільки законодавством вже встановлений механізм захисту прав звільнених працівників, який полягає у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З аналогічних підстав необґрунтованими є й твердження представника апелянта про те, що моральна шкода була стягнута тільки з мотиву застосування принципу розумності та справедливості, а не з підстав, заявлених позивачем, а саме особистим конфліктом з головним бухгалтером, приниженням честі, гідності та ділової репутації, необґрунтованих звинуваченнях, погіршенням стану здоров`я. 
При цьому, апеляційний суд зауважує, що вина відповідача ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» у порушенні законних прав позивача ОСОБА_1 на оплату праці, яка виразилась у тривалій невиплаті їй заробітної плати, необґрунтованому зменшенні заробітної плати, належним чином доведена наявними в матеріалах справи доказами.
Слід зазначити, що неправомірні дії відповідача були тривалими, а розмір невиплаченої суми заробітної плати та розрахункових при звільненні для ОСОБА_1 є істотним, і це спричиняло їй сильні душевні хвилювання. Для відновлення порушених трудових прав вона змушена була звертатись в суд, витрачаючи свій час і зусилля.
Хибними є й доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи медичних документів, які б підтверджували різке погіршення стану здоров`я позивача, оскільки вони спростовуються довідкою медичної установи про звернення позивача ОСОБА_1 від 27 лютого 2020 року для одержання медичної допомоги (а.с.63).
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає. 
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року в даній справі – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк
       Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.