ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 623/2585/19

провадження № 22-ц/818/4251/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач :  ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Прокуратура Харківської області, Головне управління Національної поліції в Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Прокуратура Харківської області, Головне управління Національної поліції в Харківській області про визначення грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів, з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року, постановлене в складі судді Винниченко П.П., в залі суду в місті Ізюм, 
В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Ізюмська місцева прокуратура Харківської області, Ізюмський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області про визначення грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 08 січня 2015 року о 20:30 год., рухаючись на автомобілі Форд Транзит, держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зупинений працівниками правоохоронних органів на блокпості поблизу міста Ізюм Харківської області. У ході незаконних і тривалих маніпуляцій на місці фактичного і бездокументального затримання, йому повідомили про наявність в автомобілі зброї та боєприпасів. Відомості в ЄРДР внесено 09.01.2015 року по кримінальному провадженню №12015220320000028. Протокол затримання складено 09.01.2015 року о 12:05 год. У подальшому цього ж дня 09.01.2015 року о 19:06 год. йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. На підставі ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.01.2015 року у справі №623/42/15-к щодо нього безпідставно застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів - до 20:30 год 08.03.2015 року, із визначенням застави у розмірі 97440,00 грн. У подальшому ця ухвала оскаржена до апеляційного суду Харківської області, ухвалою якого від 15.01.2015 року ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області змінено в частині визначеного розміру застави, яку зменшено до мінімального рівня - 24 360,00 грн. Після сплати цієї застави з-під варти його звільнено станом на 16 січня 2015 року. Вдруге у межах цього кримінального провадження під варту взято на підставі вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.05.2016 року після проголошення вироку в залі суду. Під вартою утримувався до 26.10.2016 року і звільнений був на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 року. В період часу з 08 січня 2015 року по 25 вересня 2018 року (тобто 44 місяці і 18 днів) був підданий незаконному кримінальному переслідуванню. Таким чином просив стягнути з держави Україна - Державного бюджету України на його користь 3 000 000,00 (три мільйони) грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, шляхом безспірного списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, стягнути з Державної казначейської служби України на його користь судові витрати по справі (у тому числі й на правничу допомогу). Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішенням Ізюмського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України 211 000,00 грн. (двісті одинадцять тисяч) шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 , у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та витрати на правничу допомогу у розмірі 11 900,00 грн. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким скасувати рішення в частині розміру стягнутої моральної шкоди та прийняти нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити в повному обсязі .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що навіть заявлена сума моральної шкоди не відображає глибину страждань і не відновить його майновий стан повністю. Вказує, що судом не в повній мірі враховано того факту, що внаслідок тривалого кримінального переслідування 3,5 років, з яких він знаходився під вартою майже 6 місяців йому заподіяно моральні страждання, які призвели до зміни в організації всіх сфер його життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для перебування в тих умовах та для відновлення морального стану. Вважає, що позивачем повністю доведено, що зазначена ситуація порушила його нормальний, звичайний душевний став, оскільки переживання даної ситуації супроводжувалось негативними емоціями, а саме: небезпеки, тривоги за власне майбутнє та своєї сім`ї, приниження, сорому. Вказує, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно тлумачить вимоги ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зазначає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вказує, що на дату подачу апеляційної скарги здійснено витрати на правничу допомогу у розмірі 12500 грн., у випадку здійснення додаткових витрат у цій справі, докази на підтвердження цього будуть надані суду додатково. 

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Судом встановлено, що згідно вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України і призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Витрати на проведення судової комплексної вибухотехнічної експертизи та експертизи вибових речовин, продуктів вибуху та пострілу у розмірі 6476 грн. 76 коп. підлягали стягненню з нього на користь держави код доходів 24060300, р/р 31419544700005, код банку 37999680, МФО 851011 УДКС України в Комінтернівському районі м. Харкова. Витрати на проведення судово-балістичної експертизи у розмірі 1474 грн. 20 коп. підлягали стягненню з нього на користь держави код доходів 24060300, р/р 31419544700005, код банку 37999680, МФО 851011 УДКС України в Комінтернівському районі м. Харкова. Після набрання вироком законної сили заставу, внесену ОСОБА_1 у розмірі 24360 грн., на рахунок № НОМЕР_3 , МФО № 851011, код № НОМЕР_4 повернуто заставодавцю. Речові докази: автомобіль «Форд Транзит» білого кольору, 2000 р.в. державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шассі НОМЕР_5 - повернуто власнику ОСОБА_2 . Останки 2 реактивних протитанкових гранат РПГ - 22, 7 підривачів УЗРГМ, 16 підривачів УЗРГМ-2, підривача УДЗ, 7 корпусів ручних гранат Ф-1, 16 корпусів ручних гранат РГД-5, корпусу ручної гранати РГО, 70 гільз та 3152 набої різного калібру знищено. Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу обрано тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань №27, взявши ОСОБА_1 під варту в залі суду. Зараховано в строк покарання тримання під вартою на досудовому розслідуванні з 10.01.2015 року по 16.01.2015 року згідно ч.5 ст.72 КК України із розрахунку 1 день перебування в Харківській установі виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області №27 за 2 дні позбавлення волі. 

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 червня 2016 року виправлено описку, замінивши дату по яку необхідно зарахувати в строк покарання згідно ч.5 ст.72 КК України, з «16.01.2015» на «17.01.2015». 

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Апеляційні скарги адвокатів Олійника О.О. і Татарин В.М. задовольнені - ОСОБА_3 - частково, ОСОБА_4 - повністю. Вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.263 КК України закрито на підставах, передбачених п.3 ч.1 ст.284 КК України, - у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання. Запобіжний захід у виді застави скасовано. Повернуто внесену заставу: - в сумі 24360 гривень, внесені за квитанцією № 0.0.337841787.1 від 16.01.2015 року на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 15.01.2015 року на депозитний рахунок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області - заставодавцеві ОСОБА_1 , - в сумі 3200 гривень, внесені за квитанцією № 0.0.641056975.1 від 25.10.2016 року на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 року на депозитний рахунок Апеляційного суду Харківської області - заставодавцеві ОСОБА_5 .

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції - без задоволення. 

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 року вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.263 КК України закрито на підставах, передбачених п.3 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Між тим, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1  перебував незаконно під слідством та судом 25 місяців, тобто з 09.01.2015 року по 12.01.2017 року – дату постановлення ухвали Апеляційним судом Харківської області, якою вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито. Саме цим судовим рішенням, яке набрало законної сили з моменту проголошення, кримінальне переслідування ОСОБА_1 було завершено. 

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2019 року мінімальну заробітну плату на рівні 4 723 грн.

Колегія суддів вважає, що визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції не в повній мірі встановив характер та обсяг моральних страждань позивача.

Між тим законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що інформація щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , який займав активну життєву позицію, набуло значного розголосу та резонансу у суспільстві, висвітлювалось у засобах масової інформації.

Враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, колегія суддів вважає можливим та достатнім визначити позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн.

Указане відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. 

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України, визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, той факт, що судом задоволені позовні вимоги не у повному обсязі, а також ціну позову, як це передбачено у положенні ч.4 ст. 137 ЦПК України та приходить до висновку про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2440 грн.
 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року змінити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Прокуратура Харківської області, Головне управління Національної поліції в Харківській області про визначення грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 300 000 (триста тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 2440 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.
У іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова                                                                                 
                                                                               О.В. Маміна