ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року         
м. Харків

справа № 613/1256/19
провадження № 22-ц/818/2631/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П. 
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С., 

сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2020 року в складі судді Харченка С.М.,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу у розмірі 928438 грн. 80 коп та судових витрат в дольовому порядку по 4936 грн. 17 коп. з кожного.

Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2013 року він надав відповідачу ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 39000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов 'язався повернути позивачу 12 липня 2015 року, про що надав відповідну розписку. Також під час передачі позивачем відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів була присутня його дружина – ОСОБА_3 , яка не заперечувала проти займу її чоловіком зазначеної суми грошових коштів, про що також зазначила в розписці. Надану у борг суму грошових коштів, позивачу в повному обсязі повернуто не було. Відповідачі лише у 2017 році частково повернули позивачу суму боргу у розмірі 1000 доларів США двома платежами: 10 квітня 2017 року – ОСОБА_2 повернув суму у розмірі 350 доларів США, та 13 жовтня 2017 року – ОСОБА_3 повернула суму у розмірі 650 доларів США. Про отримання вказаних коштів позивачем власноручно були складені письмові розписки, а оригінали віддані боржникам. Тобто розмір суми заборгованості відповідачів становить 38000 доларів США. На неодноразові звернення та прохання виконати свої зобов`язання щодо повернення суми боргу, відповідачі не відповідають, тобто ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо повернення грошових коштів. ОСОБА_3 була обізнана про боргові зобов`язання свого чоловіка ОСОБА_2 перед позивачем, надавала письмову згоду на отримання чоловіком вказаних грошових коштів у борг, а також повернення частини позики, що свідчать про отримання ОСОБА_2 позики в інтересах сім`ї та використання грошей для задоволення потреб їхньої сім`ї. Тому ОСОБА_3 також повинна повернути позичені її чоловіком кошти. 
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 928 438 гривень 80 копійок та судовий збір у розмірі 9668 гривень 58 копійок. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що до теперішнього часу, позивачу, суму боргу у строк, зазначений у розписці повернуто не було. Доказів повного повернення даного боргу суду ОСОБА_2 надано не було. В частині вимог позивача про солідарне стягнення боргу, в тому числі з ОСОБА_3 суд відмовив, тому що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані за борговою розпискою кошти були використані ОСОБА_2 в інтересах та для задоволення потреб сім`ї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що після продажу майна ПФ «Матадор» ОСОБА_2 в повному обсязі та в строки, передбачені в розписці від 12.07.2013, а саме до 12.07.2015 було сплачено ОСОБА_1 позичені грошові кошти. 

Крім того, за договором позики повернення коштів було передбачено до 12.07.2015 року. З позовом позивач звернувся до суду 23.09.2019, тобто поза межами строку позовної давності. 10.04.2017 та 13.10.2017 грошові кошти ОСОБА_1 відповідачами не повертались, а ОСОБА_1 жодних розписок не писав. Розписки ОСОБА_1 від 10.04.2017 та 13.10.2017 є недопустимим доказом у справі. У позивача відсутні оригінали вказаних вище розписок, що було визнано позивачем у судовому засіданні та підтверджується звукозаписом судового засідання. При ухвалені судового рішення судом першої інстанції не враховано, що копії розписок ставились під сумнів відповідачами, у зв`язку з чим відповідно до вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України зазначені докази не повинні братись до уваги. Звернувшись до суду з позовом про стягнення боргу, кредитор повинен не тільки надати до суду написану ним розписку, а й докази того, що така розписка видавалась боржнику на підтвердження виконання зобов`язань та боржник отримав таку розписку. В іншому випадку кредитор має безперешкодну можливість в односторонньому порядку написати необмеженої кількості розписок будь-якого змісту та обґрунтовувати такими розписками переривання строку позовної давності. Позивачем не було надано доказів які підтверджують, що позивач з поважних причин своєчасно не звернувся до суду. Таким чином, позивач звернувся до суду зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову в повному обсязі, строк позовної давності не переривався. Але суд зазначену обставину не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову. В порушення норм матеріального та процесуального права було стягнуто грошові кошти 38000 доларів США в еквіваленті в гривні станом на час звернення позивача з позовом до суду, незважаючи, що грошові кошти були надані у гривні. ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 312000 грн та саме вказана сума є предметом укладеного між сторонами договору позики. 

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. 

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що відповідачами у справі не надано доказів підтверджуючих виконання зобов`язань у повному обсязі. Наявність оригіналу розписки на позику грошових коштів у розмірі 39000 дол. США, яку було підтверджено до матеріалів справи, лише підтверджує факт того, що відповідачами не були повернуті позичені грошові кошти. Після написання розписок щодо часткового виконання зобов`язань їх оригінали були надані відповідача, як того вимагає положення ст. 545 ЦК України. Відповідачами було частково повернуто грошові кошти в межах строку позовної давності, в тому, в даному випадку має місце переривання позовної давності і після її переривання, перебіг позовної давності починається заново. Суд у своєму рішенні вірно зазначив, що не вбачається підстав для застосування строку позовної давності. Еквівалент грошових коштів був стягнутий судом з урахуванням вимог 524,533 ЦК України та фактичних обставин справи. Висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову до ОСОБА_3 протирічать висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним в постанові від 30 червня 2010 року у справі № 638/18231/15-ц, у зв`язку з чим є підстави для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового рішення про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 . 

Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиві на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідач ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_1 розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи, та зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 зайняв у ОСОБА_1 суму еквівалентну 39 000 доларів США. Зобов`язався повернути борг в розмірі вищевказаної суми - 12 липня 2015 року. У дані розписці міститься згода ОСОБА_3 , щодо того, що її чоловік - ОСОБА_2 позичає грошові кошти в розмірі 39000 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10 квітня 2017 року та 13 жовтня 2017 року відповідачі частково повернули грошові кошти в сумі еквівалентній 1000 дол. США, у зв`язку з чим просив стягнути розмір заборгованості у розмірі еквівалентній 38000 дол. США, що станом на 23 вересня 2019 року становить 928438, 80 грн. 

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Суд першої інстанції оцінив розписку від 12 липня 2013 року та дійшов висновку, що ця розписка є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 грошові кошти у сумі еквівалентній 39000 дол. США

При цьому, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь еквівалент 38000 дол. США, посилаючись на повернення частини боргу в розмірі еквівалентному 1000 дол. США. 

Встановивши такі обставини, оскільки оригінал боргової розписки перебуває у позивача і доказів повернення боргу відповідач не надав, враховуючи вимоги позовної заяви, суд правильно виходив з того, що за змістом статей 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України наявні правові підстави для стягнення неповернених за договором позики грошових коштів позики з ОСОБА_2 .

В обґрунтування заперечень на позовну заяву та доводів апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_4 не надано жодного належного та допустимого доказу підтверджуючого виконання зобов`язань до 12 липня 2015 року. 

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи представника ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , що грошові кошти були отримані у гривні, у зв`язку з чим у відповідача не виникає обов`язку повернення 38000 дол. США в еквіваленті в гривні станом на час звернення позивача з позовом до суду. 

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2013 року ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 суму еквівалентну 39000 дол. США та зобов`язався повернути борг у вищезазначеному розмірі, тобто до еквіваленту долара США. 

При укладанні договору позики ОСОБА_2 не висловлював незгоду щодо повернення грошових коштів саме до еквіваленту 39000 дол. США. 

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Установивши, що відповідач не повернув у встановлений у договорі позики строк грошові кошти, врахувавши умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сторони визначили ціну грошового зобов`язання у грошовому еквіваленті до іноземної валюти - долара США, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошовий еквівалент залишку заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 757/21343/15-ц (провадження № 61-19134св18) не заслуговують на увагу, оскільки Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, яку викладено у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19 та від 07 липня 2020 року у справі 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Крім того, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року повернуто справу за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Повертаючи справу, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналіз наведених в цій ухвалі постанов свідчить про те, що суди касаційної інстанції, розглядаючи справи в межах заявлених позовних вимог, виходили з того, що за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу – стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Єдина постанова у справі № 757/21343/15-ц, в якій колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила із того, що кошти були отримані відповідачем у національній валюті України, а тому саме ця сума підлягає стягненню з нього на користь позивача незважаючи на те, що за договором позики грошове зобов`язання виражене у гривні з визначенням еквіваленту у доларах США, не свідчить про наявність глибоких та довгострокових розходжень у судові практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо стягнення суми заборгованості визначеному відповідно до еквіваленту долара США станом на час звернення з відповідним позовом до суду. 

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки заяві в про застосування наслідків спливу позовної давності та запереченням відповідачів щодо повернення грошових коштів 10.04.2017 та 13.10.2017 року та належності доказів підтверджуючих дану обставину. 

Так, надаючи оцінку заяві про застосування строку позовної давності суд послався на відсутність підстав для застосування ч. 4 ст. 267 ЦПК України, оскільки після часткового повернення відповідачами по справі суми боргу за розписками від 10.04.2017 року та від 13 жовтня 2017 року перебіг строку позовної давності перервався і тому на момент звернення з позовом до суду не сплив. Заперечення відповідачами факту повернення ними в 2017 році частини боргу, отримання від позивача оригіналів вказаних розписок про це, суд вважав такими, що не підлягають прийняттю до уваги та спробою уникнення ними обов`язку щодо повернення боргу. 

Колегія суддів з вищезазначеним висновком суду не погоджується тому що він зроблений без об`єктивної оцінки наявних у справі доказів щодо їх належності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України. 

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Так, в обґрунтування доводів позовної заяви щодо розміру заборгованості та обґрунтування переривання строку позовної давності у зв`язку з частковим виконанням зобов`язань позивачем надано копії розписок від 10.04.2017 та 13.10.2017, які не були засвідчені належним чином. 

Частинами1-2, 4-6  ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.  Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.  Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.  Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.  Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.  Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в суді першої інстанції позивач надав до суду копії розписок від 10.04.2017 та від 13.10.2017 про отримання ним часткового виконання за договором позики від 12.07.2013 ( а.с. 9-10), що не були засвідчені відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України. 

Представник відповідачів ставив під сумнів зазначені докази у зв`язку запереченням самого факту повернення грошових коштів та видачі позивачем відповідних розписок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 77- 80). 

При цьому посилання представника відповідача на порушення вимог ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України від 17 квітня 2003 року № 55», судова колегія вважає є безпідставними, оскільки цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності, зокрема: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності, а отже, цей стандарт не поширюється на конкретні спірні правовідносини. 

В суді першої інстанції позивач визнав відсутність у нього оригіналів розписок, оскільки зазначав про їх передачу відповідачам. 

Відповідачі в суді першої інстанції також визнали відсутність у них оригіналів розписок, оскільки ОСОБА_1 жодних розписок не писав та у 2017 році вони грошові кошти не повертали.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.  Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявні в матеріалах справи копії розписок від 10.04.2017 та 13.10.2017 не засвідчені в установленому законом порядку, що унеможливлює їх використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування у цій справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що копії розписок від 10.04.2017 та 13.10.2017 не є допустимим доказом по справі та враховуючи, що відповідачі у справі та їх представник ставить під сумнів копії таких розписок, колегія суддів не бере їх до уваги. 

Посилання відповідача на вимоги ст. 545 ЦК України не є підставою для визнання копій розписок належним та допустимим доказом у справі. Будь-яких інших доказів підтверджуючих часткове виконання зобов`язань у 2017 році матеріали справи не містять та суду надано не було. 

Належне виконання припиняє зобов`язання (ст. 599 ЦК), внаслідок цього воно має бути документально підтвердженим для визначеності у відносинах між сторонами, безпідставних вимог кредитора, а в разі оспорювання проведеного виконання - заради забезпечення письмових доказів.

За загальним правилом кредитор, який прийняв частково або в повному обсязі виконання зобов' язання від боржника, повинен видати йому розписку про одержання виконання, але лише за умови, що боржник вимагає цього від кредитора (ст. 545 ЦК). Причому така вимога може бути адресована кредитору незалежно від підстави виникнення зобов`язання. Ця норма має загальне значення й застосовується до всіх випадків виконання зобов`язань, якщо для них не передбачені спеціальні правила. 

Так, частинами 1-2 статті 545  ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.  Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявні в матеріалах справи докази не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих виконання відповідачами зобов`язань у 2017 році та як наслідок, звернення боржника до кредитора з вимогою про надання розписки, що підтверджує часткове погашення боргу.

Тому колегія суддів вважає, що позивачем не доведено переривання строку позовної давності відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України. 

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що строк виконання зобов`язань між позивачем та позичальником було визнано до 12.07.2015, а з позовом позивач звернувся до суду 23.09.2019 (а.с. 17). 

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні моменти (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення).

Таким чином, за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновків, що належними та допустимими доказами у справі не підтверджено виконання зобов`язань за борговою розпискою від 12.07.2013, але враховуючи, що в суді першої інстанції представником відповідачів заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у задоволені позову слід відмовити відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України. 

Вимоги ОСОБА_1 викладені у відзиві на апеляційну скаргу в частині скасування судового рішення стосовно ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ч. 1 ст. 352 ЦПК України).

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції 16 березня 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Панасенко П.П. просив скасувати судове рішення не в цілому, а лише в частині позовних вимог до ОСОБА_2 . Рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_3 не оскаржувалось та відповідні доводи апеляційна скарга не містить, у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України. Рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції не переглядалися. 

Враховуючи незгоду ОСОБА_1 з судовим в частині відмови у задоволені позовних вимог до ОСОБА_3 , останній не позбавлений можливості оскаржити судове рішення відповідно до вимог ст. 352 ЦПК України. 

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині – скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволені позову. 

На підставі ч.ч.1,2,13 ст. ст.141, 382 ЦПК України апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову у задоволені позову , вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 13926,58 (928438, 80х1%х1,5).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 13926 (тринадцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн 58 коп у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий                                                         О.Ю.Тичкова

Судді                                                                        О.В. Маміна 

                                                                       Н.П. Пилипчук