ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" листопада 2020 р.           Справа№ 925/74/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Коротун О.М.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Суліма  В.В. 

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,
за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 11.11.2020

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2020 (повний текст складено 28.07.2020)

у справі № 925/74/19 (суддя - Скиба Г.М.)
за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до Канівського комунального підприємства теплових мереж
про стягнення 3  218 846, 58 грн боргу, нарахувань та санкцій,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи
У січні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Канівського комунального підприємства теплових мереж (далі - Канівське КПТМ) про стягнення заборгованість за договором постачання природного газу № 2399/1617-ТЕ-36 від 12.09.2016 в розмірі 3  218 846, 58 грн, з яких: 2  098 459, 47 грн основного боргу, 435 050, 91 грн пені, 158 701, 95 грн - 3 % річних, 526 334, 25 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги про стягнення заборгованості обґрунтовані несвоєчасністю виконання відповідачем узятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2016 № 2399/1617-ТЕ-36 в частині здійснення своєчасного розрахунку за переданий природний газ, у зв`язку із чим ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відповідно до умов договору нарахував пеню, три проценти річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
У відзиві на позов Канівське КПТМ заперечувало проти задоволення позовних вимог у частині стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних, мотивуючи це тим, що суму основної заборгованості у розмірі 2 098 759,47 грн воно сплатило у повному обсязі в порядку і строки, визначені постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету». Крім того, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, у разі задоволення позовних вимог, відповідач просив суд зменшити розмір пені, що підлягає до стягнення.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.04.2019 позов задоволено частково. Провадження у справі в частині стягнення з Канівського КПТМ на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 2 098 459, 47 грн основного боргу закрито. Стягнуто з Канівського комунального підприємства теплових мереж на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 217 525,45 грн пені. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 рішення Господарського суду Черкаської області від 09.04.2019 скасовано в частині стягнення з Канівського КПТМ на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 217 525, 45 грн пені та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення з Канівського КПТМ на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» пені у розмірі 435 050, 91 грн відмовлено. В іншій частині рішення Господарського суду Черкаської області від 09.04.2019 залишено без змін.
28.11.2019 постановою Верховного Суду касаційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 та рішення Господарського суду Черкаської області від 09.04.2019 в частині закриття провадження залишено без змін. В решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 та рішення Господарського суду Черкаської області від 09.04.2019 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Черкаської області.
20.07.2020 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку зі сплатою відповідачем основної заборгованості та врахуванням позицій Верховного Суду щодо нарахування 3 % річних, інфляційних втрат та пені. Так, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 1  101  571, 33 грн, з яких: 442  092, 83 грн - пені, 142  303, 41 грн та 517  175, 09 грн - інфляційних втрат. Також позивач просив повернути судовий збір в розмірі 31  759, 13 грн, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Суд першої інстанції не прийняв заяву про зменшення позовних вимог, мотивуючи це тим, що після перегляду справи Верховним Судом в касаційному порядку позивач не вправі змінювати свої позовні вимоги.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.07.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що розрахунки між відповідачем та позивачем за договором №2399/1617-ТЕ-36 проводилися в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 на підставі нормативів перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП, з дотриманням умов п. 6.2 договору (операції за договором з 01.09.2016 по 30.06.2018).
Відповідно, суд дійшов висновку, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на повноту та своєчасність розрахунків, тому що державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Відповідач позбавлений можливості керуватися загальним принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд та на власний ризик за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення теплопостачанням кінцевих споживачів, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.
Крім того, рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що 02.11.2017 між сторонами у справі та Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Канівської міської ради укладено багатосторонній договір №21/332-в про організацію взаєморозрахунків відповідно до умов ст. 31 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», Порядку і Умов надання у 2017 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, зокрема, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332.
3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду
У серпні 2020 року АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2020 про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат та прийняти нове, яким позовні вимоги щодо стягнення пені у сумі 442  092, 83 грн, 3 % річних у сумі 142  303, 41 грн, інфляційних втрат у сумі 517  175, 09 (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) задовольнити. Також скаржник просив покласти на відповідача сплачений судовий збір.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2020. Надано сторонам час для подачі відзиву та клопотань. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 09.11.2020.
09.11.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 11.11.2020.
11.11.2020 у судове засідання з`явилися представники сторін - позивача та відповідача.
Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати. Представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні. Також представник відповідача підтримав заявлене стороною у відзиві на позов клопотання про зменшення заявленої позивачем до стягнення пені на 60 % на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України.
4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів
АТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.
Скаржник обґрунтовує свої доводи помилковим висновком суду першої інстанції щодо неприйняття заяви про зменшення розміру позовних вимог, оскільки це суперечить положенням ч. 4 ст. 46 ГПК України та розділу Х Прикінцевих та перехідних положень ГПК України у редакції чинній на момент подання заяви (щодо продовження процесуальних строків).
Також скаржник зазначає, що виділення коштів з державного бюджету на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу, послуг теплопостачання можливе лише за умови власного волевиявлення надавача послуг (відповідача) щодо використання бюджетних коштів на погашення заборгованості за договором, однак не позбавляє відповідача відповідальності перед позивачем у вигляді стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.
Крім того, скаржник вказує, що між позивачем та відповідачем не укладалися будь-які договори щодо здійснення розрахунків у порядку, визначеному постановою №256, як то здійснювалося при реалізації положень, наприклад, постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.
Скаржник також вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на постанову Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки», оскільки вказаним порядком встановлено конкретний механізм розподілу коштів. Однак, такий порядок не стосується договірних зобов`язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них.
5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень
21.10.2020 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні.
Відповідач зазначає, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного) застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.
Також відповідач звертає увагу на укладений між сторонами у справі та Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Канівської міської ради багатосторонній договір №21/332-в від 02.11.2017 про організацію взаєморозрахунків та вказує про неможливість нарахування за такими правовідносинами пені, 3 % річних та інфляційних втрат.
Щодо застосування постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014, відповідач погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно того, що державою визначено спеціальний режим проведення взаєморозрахунків, який усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів коштів.
6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції
Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 12.09.2016 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України», як постачальником та Канівським КПТМ, як споживачем був укладений договір постачання природного газу № 2399/1617-ТЕ-36 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016, 2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору. Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений їх печатками.
Відповідно до п. 1.2. договору природний газ, який постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Згідно з п. 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 6 550 000 м3 (шість мільйонів п`ятсот п`ятдесят тисяч м3), у тому числі помісячно: жовтень 2016 - 390  000 м3; листопад 2016 - 970  000 м3; грудень 2016 - 1 280  000 м3; січень 2017 - 1  490  000 м3;
лютий 2017 - 1  320  000 м3; березень 2017 - 1  100  000 м3.
Пунктом 5.2. договору сторони узгодили, що ціна за 1000 м3 природного газу становить 4 942, 00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20 %. Усього до сплати (разом з податком на додану вартість) 5 930, 40 грн.
Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п. 5.4. договору).
АТ «НАК «Нафтогаз України» і Канівське КПТМ у договорі передбачили, що споживач здійснює оплату за природний газ виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням положень п. 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до Порядку від 11.01.2005 № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не змінює строків та умов розрахунків за цим договором (п. 6.1 договору).
Відповідно до п. 8.2. договору у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (розділ 12 договору).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на виконання умов договору, передав у жовтні - грудні 2016 року та січні - березні 2017 року, а відповідач прийняв природний газ на суму 32  578 474, 49 грн, що підтверджується наступним: актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 2 561 049,01 грн; актом приймання-передачі природного газу від 30.11.2016 на суму 5 211 576, 22 грн; актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2016 на суму 6 869 170,46 грн; актом приймання-передачі природного газу від 31.01.2017 на суму 7 976 631,14 грн; актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2017 на суму 6 158 180,74 грн та актом приймання-передачі природного газу від 31.03.2017 на суму 3 801 866, 76 грн. Копії вказаних актів приймання-передачі природного газу містяться в матеріалах справи.
Також з матеріалів справи вбачається, що між сторонами були підписані спільні протокольні рішення, предметом яких була організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», від 15.12.2016 № 3145, від 17.01.2017 № 162, від 15.02.2017 № 955, від 15.03.2017 № 1591, від 11.07.2017 № 3020.
Розрахунки по частині основного боргу за поставлений на підставі договору природний газ відбувався у порядку і строки, визначені відповідно до спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків та у відповідності з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, частина заборгованості не була сплачена відповідачем у строк, встановлений умовами договору та не узгоджений окремим протокольним рішення. Так, остаточний розрахунок за договором, у сумі 2 098 459,47 грн, Канівське КПТМ здійснило 28.01.2019 (під час першого розгляду справи), у зв`язку з чим і було закрито провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Під час нового розгляду, у зв`язку з наведеними обставинами, позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог та стягнення пені у сумі 442  092, 83 грн, 3 % річних у сумі 142  303, 41 грн, інфляційних втрат у сумі 517  175, 09 грн.
Водночас, суд першої інстанції, вказавши про неможливість зміни предмету під час нового розгляду справи, здійснював розгляд справи в межах первісно заявленого предмету позову (435 050,91 грн пені, 158 701, 95 грн 3% річних, 526 334, 25 грн інфляційних втрат), з урахуванням закриття провадження по основній заборгованості.
ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ
7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Між сторонами склалися правовідносини з поставки газу. Спір стосується наявності підстав для стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
Щодо розміру позовних вимог
Як вбачається з матеріалів справи, після того як Верховним Судом було направлено справу на новий розгляд, позивачем 15.07.2020 (згідно з інформацією відділення поштового зв`язку на конверті, в якому надійшла заява) було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог.
Процесуальні права та обов`язки сторін передбачені ст. 46 ГПК України, згідно з ч. 3 якої до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 46 ГПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Аналіз наведеної норми свідчить, що у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, позивач може змінити предмет позову (у тому числі і зменшити позовні вимоги). А тому висновок суду першої інстанції про неможливість зміни позовних вимог під час нового розгляду є помилковим.
Норма ч. 4 ст. 46 ГПК України передбачає також строки, в межах яких відповідач може звернутися з відповідною заявою під час нового розгляду, а саме: до закінчення підготовчого засідання (ч. 3 ст. 46 ГПК України).
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23.04.2020, зокрема, було закрито підготовче провадження у справі.
Водночас, відповідно до п. 4 Розділу Х Прикінцевих положень ГПК України (в редакції чинній на момент звернення з відповідною заявою) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Тобто, чинна на момент вчинення процесуальної дії (подання заяви про зменшення позовних вимог) редакція п. 4 Розділу Х Прикінцевих положень ГПК України передбачала автоматичне провадження строку, у тому числі, і передбаченого ст. 46 ГПК України. а тому подана позивачем заява про зменшення позовних вимог від 15.07.2020 № 39/5-462-20 підлягала прийняттю до розгляду. Однак, суд першої інстанції не врахував наведених норм права та дійшов помилкового висновку про неможливість прийняття заяви до розгляду, у зв`язку з чим доводи скаржника у вказаній частині визнаються обґрунтованими. Відповідно, розгляд справи здійснюється з урахуванням поданої позивачем заяви про зменшення позовних вимог від 15.07.2020 № 39/5-462-20.
Щодо суті позовних вимог
За змістом ст. 11, 629 Цивільного кодексу України вбачається, що договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями ч. 1, 2 ст. 265 Господарського кодексу України визначено поняття договору поставки як договору, за яким одна сторона - постачальник  зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Частиною 2  ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 13 цього Закону).
Отже, постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.
До видів діяльності Канівського КПТМ, у тому числі, віднесено виробництво та постачання теплової енергії, забезпечення тепловою енергією населення та інших споживачів.
Положеннями ст. 78 Господарського кодексу України передбачено особливості здійснення господарської діяльності суб`єктом господарювання як комунальним унітарним підприємством, що утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Водночас, зазначена організаційно-правова форма підприємства не зумовлює винятків щодо здійснення ним підприємницької діяльності як самостійної, ініціативної, систематичної та на власний ризик господарської діяльності з метою одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).
Отже, правовий статус підприємства - відповідача як заснованого на комунальній власності територіальної громади міста Канева в організаційно-правовій формі комунального унітарного комерційного підприємства (п. 1 розділу I статуту Канівського КПТМ) не звільняє його від підприємницьких ризиків, що можуть виникнути під час здійснення господарської діяльності з виробництва і постачання теплової енергії та гарячої води безпосереднім споживачам на підставі договорів та пов`язані, зокрема, із несвоєчасними розрахунками споживачів за поставлені їм відповідачем як теплопостачальною організацією енергоносії та затримкою держави у виділенні пільг та субсидій на часткове покриття вартості енергоносіїв, спожитих пільговими категоріями споживачів теплової енергії та гарячої води.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.
Отже, правовідносини гарантованого постачальника природного газу, яким є позивач, та теплопостачальної організації, яка використовує природний газ у цілях виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, опосередковуються шляхом укладення договорів постачання природного газу на засадах строковості, оплатності та цільового використання поставленого ресурсу.
Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання». Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення ст. 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.
Так, ч. 1 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам,  шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.
Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу  (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) -  рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.
Положеннями ч. 3 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії,  зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.
Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, ч. 1 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.
Частиною 4, 5 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається  механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
Отже, стаття 19-1 Закону України «Про теплопостачання» не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій  статті 19-1 цього Закону  міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Так, на виконання вимог ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» (далі - Порядок № 217).
Пунктом 1 Порядку № 217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
Отже, в силу ч. 4, 5 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання», Порядок №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (п. 3, 4, 5, 6 Порядку № 217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (п. 8, 9, 14 Порядку № 217).
Отже, положеннями Порядку № 217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
Разом з тим, Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.
Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.
Аналіз приписів ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» в сукупності з положеннями Порядку № 217, дозволяє дійти висновку, що Порядком № 217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.
Водночас, положення Порядку № 217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Визначений Порядком № 217 (п. 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача - споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (п. 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями ст. 78, 265 Господарського кодексу України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу ст. 42 Господарського кодексу України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
Аналогічна позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.
А тому висновки суду першої інстанції про те, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на повноту та своєчасність розрахунків, оскільки відповідача фактично усунений від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача, визнається необґрунтованим. У вказаній частині приймаються доводи скаржника.
При цьому одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.
Таке регулювання визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 (далі - Порядок №20), який діяв на час укладення договору постачання 12.09.2016 і втратив чинність з 01.01.2018.
За змістом Порядку № 20 вбачається, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання з відшкодування частини витрат теплопостачальних організацій, пов`язаних з виробництвом і постачанням теплової енергії та гарячої води населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме на оплату послуг тепло-, водопостачання.
Пунктом 6 Порядку № 20 визначено, що органи Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг). Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (п. 7 Порядку № 20).
Спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (далі - Порядок № 493), який визначає взаємовідносини, зокрема, між органами Казначейства, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК «Нафтогаз України» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, послуги з постачання, розподілу та транспортування природного газу, що проводяться відповідно до Порядку № 20.
Згідно з п. 1.2 Порядку № 493, розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків (далі - СПР), форми яких наведені у додатках 1, 2, 3 до цього Порядку.
За змістом п. 1.5 Порядку № 493 вбачається, що НАК «Нафтогаз України» підписує з учасниками розрахунків СПР протягом п`яти робочих днів. Учасник розрахунку має право відмовитися від підписання СПР виключно за умови відсутності боргу перед учасником за товари/послуги, який планується погасити відповідно до Порядку. Останній учасник розрахунків не пізніше наступного дня після підписання СПР повідомляє інших учасників про підписання та направляє їм підписані СПР.
Зазначене свідчить про адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату теплової енергії та гарячої води.
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між гарантованим постачальником природного газу та теплопостачальною організацією, визначений Порядком № 217, держава гарантує відшкодування частини витрат теплопостачальних організацій, пов`язаних із постачанням теплової енергії населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг відповідно до Порядку № 20. Держава офіційно визнає неспроможність теплопостачальних організацій забезпечити своєчасні розрахунки у цій частині (залежно від рівня отриманих пільг і субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).
Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині теплопостачальними організаціями, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання правовідносин, що склалися між гарантованими постачальниками природного газу та теплопостачальними організаціями на підставі укладених між ними договорів постачання природного газу для виробництва теплової енергії.
Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами договору постачання природного газу в цій частині (щодо розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій, соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Відтак, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить Порядок № 20 та Порядок № 493.
Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату послуг із постачання теплової енергії за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком № 256, згідно з п. 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Виходячи з положень Порядків № 20, № 256, № 493, механізм і строки розрахунків за надані пільговим категоріям населення послуги, зокрема, з теплопостачання, за рахунок субвенцій з державного бюджету здійснюються у такому порядку: не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення; органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби; отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків; головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.
Отже, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання теплової енергії певним категоріям населення фактично регулюються Порядками № 20, №256, № 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
Така позиція викладена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 у правовідносинах щодо розрахунків за постачання природного газу пільговим категоріям населення за рахунок коштів державного бюджету.
Також згідно з правовим висновком, викладеним Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постанові від 31.05.2019 у справі №924/296/18, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування і чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови. Водночас, підписання спільних протокольних рішень свідчить про те, що сторони погодилися на встановлення між ними іншого (відмінного від того, що передбачений у договорі) порядку розрахунків.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування коштів на пільги та субсидії здійснюється з Державного бюджету України за рахунок субвенцій за спеціальною процедурою і такі кошти не є коштами теплопостачальної організації як суб`єкта господарювання, що здійснює виробництво та постачання теплової енергії для потреб споживачів, вартість споживання якої пільговими категоріями населення компенсується коштами з державного бюджету.
Отже, у разі здійснення теплопостачальною організацією розрахунків за отриманий у гарантованого постачальника природний газ за рахунок субвенцій з державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень, підписаних між постачальником, споживачем природного газу та іншими учасниками розрахунків із боку держави, нарахування відповідачу - споживачу пені на підставі п. 8.2. договору постачання. А також застосування до нього відповідальності за порушення грошового зобов`язання з оплати вартості поставленого газу в порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді 3% річних та інфляційних втрат є можливим у випадку, якщо відповідач здійснив оплату отриманих ним з державного бюджету коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.
Підставою для стягнення з відповідача нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, та застосування до нього штрафних санкцій (пені) у погодженому у договорі поставки розмірі за порушення грошового зобов`язання, може бути наявність у відповідача, як споживача природного газу, суми основного боргу за розрахунками за отриманий від позивача природний газ, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18 та Об`єднаної палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.
Виходячи із предмета та підстав позову щодо стягнення з теплопостачальної організації пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із простроченням в оплаті вартості поставки природного газу на користь гарантованого постачальника, а також з урахуванням особливостей правового регулювання спірних правовідносин відповідно до ст. 19, 19-1 Закону України «Про теплопостачання», ст. 11 - 13 Закону України «Про ринок природного газу», Порядків № 20, № 217, №256, № 483, до предмета доказування у цій справі входять такі обставини: яку частину оплати за придбаний природний газ у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; який розмір вартості поставки газу погашено у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком № 20 та Порядком № 483, шляхом підписання спільних протокольних рішень; чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення відповідно до умов спільних протокольних рішень; чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.
Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами були підписані наступні спільні протокольні рішення, предметом яких була організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій»: від 15.12.2016 № 3145, від 17.01.2017 № 162, від 15.02.2017 № 955, від 15.03.2017 № 1591, від 11.07.2017 № 3020.
Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заявлена до стягнення сума основної заборгованості в розмірі 2  098 459, 47 грн (яка була сплачена 28.01.2019) не була урегульована спільними протокольними рішеннями, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для нарахування на таку заборгованість пені, 3 % річних та інфляційних втрат. До того ж, як вбачається із наданого позивачем розрахунку, останнім було враховано відповідні спільні протокольні рішення і нарахування за такою заборгованістю пені, 3 % річних та інфляційних втрат не здійснювалося. Відповідно такі вимоги є обґрунтованими.
Водночас, як вбачається з наданого скаржником розрахунку, останнім було здійснено нарахування 3% річних та пені за період до 30.11.2016 (1  680, 71 грн пені та 240, 10 грн 3 % річних).
03.11.2016 було ухвалено Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі - Закон), відповідно до ч. 3 ст. 7 якого, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону постачальник природного газу - Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та її дочірня компанія «Газ України», а учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Як визначено ст. 2 цього Закону, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Закон розділяє поняття заборгованості за спожитий природний газ та нарахованих на таку заборгованість сум неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних.
Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Опублікування вказаного Закону здійснено 29.11.2016 в газеті Голос України №227. Отже, днем набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є 30.11.2016.
Згідно зі ст. 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Частиною 1 ст. 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, визначено, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Отже, зазначеною частиною ст. 7 Закону передбачено можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних, так і у спосіб списання цих нарахувань. Право не нараховувати неустойку, «інфляційні втрати», відсотки річних не ставиться в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. А тому посилання скаржника у вказаній частині відхиляються як необґрунтовані.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду № 917/440/18 від 12.09.2019.
За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем були здійснені часткові проплати до 30.11.2016, то нараховані на відповідні суми неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних підлягають списанню з дня набрання чинності Законом. А тому у задоволенні заявлених до стягнення 1  680, 71 грн пені та 240, 10 грн 3 % річних (нарахування яких було здійснено до 30.11.2016) підлягають списанню в силу норми ч. 3 ст. 7 Закону.
Таким чином, обґрунтованими визнаються вимоги скаржника про стягнення з відповідача 440  412, 12 грн пені, 142  063, 31 грн 3 % річних, 517  175, 09 грн інфляційних втрат.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у відзиві на позов було заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 60 %. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову по суті, вказане клопотання не розглядалося судом першої інстанції. Проте, враховуючи, що суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позовних вимог, указане клопотання підлягає до розгляду. Заявлене клопотання (т. 1) мотивовано таким.
Канівське КПТМ здійснило остаточний розрахунок за отриманий за договором природний газ добровільно. Станом на момент розгляду справи в суді зобов`язання по сплаті за поставлений газ виконані відповідачем у повному обсязі.
Канівське КПТМ є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря бюджетним установам / організаціям. При цьому сторона наголошує на тому, що отриманий газ використовується виключно для надання послуг з опалення населенню.
Відповідач знаходиться у важкому фінансовому стані, має значний обсяг заборгованості, зокрема, сторона зазначає, за 2018 рік збитки відповідача склали 2  075 тис. грн, що підтверджується витягом зі звіту про фінансові результати Канівського КПТМ за 2019 рік. При цьому сторона вказує, що позивачем не надано доказів понесення ним збитків, у зв`язку з допущеною відповідачем прострочкою.
Крім того, відповідач вказує, що стягнення з нього заявленої пені буде надмірним тягарем для комунального підприємства, що порушить принципи рівності та балансу інтересів сторін. У судовому засіданні 11.11.2020 представник відповідача підтримав клопотання про зменшення розміру пені, а представник позивача заперечив проти вказаного клопотання.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що у діях відповідача відсутній умисел у порушенні зобов`язань з причин несвоєчасної виконання контрагентами перед відповідачем своїх зобов`язань з оплати теплової енергії та неналежною платіжною дисципліною контрагентів у здійсненні оплати послуг з теплопостачання. Також суд враховує особливість правового статусу відповідача - комунальне підприємством, основною діяльністю якого є забезпечення комунальними послугами населення. До того ж, необхідно врахувати збитковість підприємства, що підтверджується витягом зі звіту про фінансові результати Канівського КПТМ за 2019 рік.
При цьому скаржником, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не доведено понесення ним збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором.
Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Аналогічні принципи наведено у ст. 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі №924/709/17.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання принципу збалансованості інтересів сторін, а також враховуючи те, що відповідач є комунальним підприємством, що створено для задоволення потреб споживачів в теплопостачанні та змушене надавати послуги за регульованою вартістю; сплата штрафних санкцій в повному обсязі, в даному випадку, зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а і інші інтереси щодо можливості забезпечувати централізоване теплопостачання установам бюджетної сфери та послуг з теплопостачання населенню.
Також суд бере до уваги добросовісну поведінку відповідача (сума основного боргу була повністю погашена відповідачем при розгляді справи), його фінансовий стан, а також те, що позивачем не надано доказів понесення збитків у зв`язку із таким простроченням.
Враховуючи вищевикладені обставини та надані відповідачем в обґрунтування підстав зменшення нарахованої пені докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги відповідача, викладеній у відзиві на позовну заяву ПАТ «НАК «Нафтогаз України», щодо зменшення розміру пені, у зв`язку з чим зменшує її розмір на 50% до 220 206, 06 грн.
Північний апеляційний господарський суд також зазначає, що в сукупності із об`єктивними обставинами, складної ситуації у державі та її економічного становища, обставини, на які посилався відповідач у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, свідчать про їх винятковість, а отже вбачається наявність підстав для часткового задоволення такого клопотання.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції відзначає, що мінімальний розмір збитків, який міг понести позивач, компенсується за рахунок стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань та 50 % заявленої до стягнення пені.
8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).
Отже, Північний апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні частини позовних вимог про стягнення 440  412, 12 грн пені, 142  063, 31 грн 3 % річних, 517  175, 09 грн інфляційних втрат, оскільки суд першої інстанції, вірно встановивши обставин справи, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення відповідних санкцій, а тому помилково застосував норми матеріального права. Водночас, розглянувши клопотання відповідача про зменшення заявленого розміру пені, суд дійшов висновку про його часткове задоволення та зменшення пені на 50 % до 220 206, 06 грн.
Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 220 206, 06 грн пені, 142  063, 31 грн 3 % річних, 517  175, 09 грн інфляційних втрат, з ухваленням у вказаній частині нового рішення - про задоволення позову у цій частині.
9. Судові витрати
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись із заявою про зменшення розміру позовних вимог, також просив повернути судовий збір в розмірі 31  759, 13 грн, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та закриттям провадження у справі.
Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Позивач не відмовлявся від позову в частині стягнення основної заборгованості.
Враховуючи те, що провадження у справі було закрито судовими рішеннями у даній справі у зв`язку зі сплатою основної заборгованості, однак не вирішено питання судового збору, сплачений судовий збір за основною вимогою підлягає поверненню в розмірі 31  759, 13 грн.
Щодо нового розподілу судових витрат, то, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій (судовий збір) покладаються на сторін відповідно задоволеним вимогам (крім судового збору в частині зменшення розміру пені, який покладається на відповідача) у порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, 277, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2020 у справі № 925/74/19 - задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2020 у справі № 925/74/19 в частині відмови у стягненні 220  206, 06 грн пені, 142  063, 31 грн 3 % річних, 517  175, 09 грн інфляційних втрат скасувати, з ухваленням у вказаній частині нового рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з Канівського комунального підприємства теплових мереж (19000, Черкаська обл., місто Канів, вул. Енергетиків, будинок 30, код 02082657) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6, код 20077720) 220  206, 06 грн - пені, 142  063, 31 грн - 3 % річних, 517  175, 09 грн - інфляційних втрат.
Повернути Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6, код 20077720) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 31  759, 13 грн, сплачений згідно з платіжним дорученням № 7000262 від 11.01.2019 (оригінал якої знаходиться в матеріалах справи) за подання позовної заяви.
В решті рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2020 у справі № 925/74/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
3. Здійснити новий розподіл судових витрат (судового збору).
Стягнути з Канівського комунального підприємства теплових мереж (19000, Черкаська обл., місто Канів, вул. Енергетиків, будинок 30) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6, код 20077720) 41  236, 90 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.
Видачу відповідних наказів доручити суду першої інстанції.
4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 13.11.2020

Головуючий суддя                                                            О.М. Коротун 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                В.В. Сулім