Постанова
Іменем України                                     
07 грудня 2020 року                                                                      
м. Київ                                                                    
справа № 2-7-203/06
провадження № 61-22255св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Прокопчук Л. М., Царюк Л. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із зазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.
На підставі договору дарування від 02 червня 1978 року його батько ОСОБА_2 від ОСОБА_4 прийняв у дар 1/2 частину жилого будинку, жилою площею 20,10 кв. м, що розташований в АДРЕСА_1 .
Після смерті своєї тітки ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 липня 2005 року, власником 1/3 частини цього будинку є він, а спадкоємцем 2/3 частин цього будинку була його бабуся ОСОБА_3 , яка не прийняла та не заявила про своє право на спадщину.
Позивач зазначав, що він, як спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважав, що прийняв спадщину, яка складалася, зокрема з 2/3 частин зазначеного житлового будинку. У зв`язку з цим, на його думку, власниками будинку по 1/2 частини є він та його батько ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що з 1988 року він безперервно володів будинком, обслуговував житловий будинок, побутові та господарські споруди, сплачував комунальні послуги та не мав спорів щодо цього будинку з родичами, просив визнати за ним право власності на вищезазначений жилий будинок з господарськими та побутовими спорудами у порядку набувальної давності у відповідності до статті 344 ЦК України.
Під час розгляду справи між сторонами було укладено мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_1 буде належати 1/2 частина домоволодіння, яка належала                           ОСОБА_2 на підставі договору дарування, ОСОБА_2 - 1/6 частина цього домоволодіння, що належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, а 2/6 частини цього будинку залишаються ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2006 року у складі судді Подзігун Г. В. затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за умовами якої: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння на АДРЕСА_1 та за                         ОСОБА_2 право власності на 1/6 частини цього домоволодіння. Провадження у справі закрито з одночасним роз`ясненням сторонам норм статті 206 ЦПК України.
Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив із того, що вона не суперечить закону, відповідає інтересам обох сторін, виконання ними умов мирової угоди не порушує інтересів інших осіб.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалу Центрального районного суду                          м. Миколаєва від 11 травня 2006 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що приймаючи ухвалу про затвердження мирової угоди та закриваючи провадження у справі місцевий суд  вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_5 , як опікуна ОСОБА_2 визнаного рішенням суду недієздатним та спадкоємця його майна, крім того вказаною угодою зачіпаються та порушуються майнові інтереси ОСОБА_2 , оскільки за умовами оскаржуваної мирової угоди визнано за ним право власності на 1/6 будинку замість його набутого права власності на 1/2.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права просить оскаржувану постанову скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи ухвалу місцевого суду, суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи на підставі неналежних доказів, адже оригінал рішення Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 14 липня 1987 року відсутній, крім того позивач ставив під сумнів вказане рішення.
Вказує, що перегляд ухвали місцевого суду з підстав недієздатності особи на момент підписання мирової угоди був можливий лише за пред`явлення оригіналу такого рішення. Заявник додатково зазначав, що оригінал вказаного вище рішення в архіві Центрального районного суду м. Миколаєва відсутній, а всі інші докази не встановлюють недієздатність особи.
Доводом касаційної скарги є також те, що апеляційний суд витребував у нотаріуса матеріали спадкової справи та встановлював певні факти та обставини, вчиняв дії відносно померлих осіб, проте питання про правонаступництво не вирішив.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2020 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 просила відмовити, посилаючись на її необґрунтованість, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Центрального районного суду                                         м. Миколаєва.
07 липня 2020 року цивільна справа № 2-7-203/06 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що відповідно до договору дарування від 02 червня 1978 року, посвідченого нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Ореховою Л. П., ОСОБА_2 належала 1/2 частина жилого будинку, жилою площею                            20,10 кв. м в АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку зазначеного жилого будинку зареєстровано Бюро технічної інвентаризації, про що вчинено реєстраційний напис від 10 червня 1978 року № 13390.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 липня 2005 року спадкоємцем майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 на 1/3 частки спадкового майна.
В матеріалах справи наявна копія рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2005 року за яким визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 .
З доданого до апеляційної скарги судового рішення, інформації Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2019 року № 07-02/1505 та матеріалів Державного архіву Миколаївської області від 11 листопада 2019 року № Б-820/03-06, апеляційним судом встановлено, що рішенням Центрального районного народного суду                                       м. Миколаєва від 14 липня 1987 року ОСОБА_2 був визнаний недієздатним.
Рішенням виконкому Центральної районної Ради народних депутатів від 15 січня                     1988 року № 28 ОСОБА_5 була призначена опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_2 , про що їй було видане посвідчення № 1 від 16 лютого 1988 року.
Відомостей про поновлення дієздатності ОСОБА_8 матеріали справи не містять. 
14 листопада 2006 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/3 частку спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Зі спадкової справи за № 12/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2                              ОСОБА_2 , заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю. С., наданої на запит апеляційного суду встановлено, що спадщину прийняли дружина померлого ОСОБА_5 та його син ОСОБА_1 , інші сини спадкодавця - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 відмовилися від належної їм частки спадкового майна на користь ОСОБА_1 .
19 грудня 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , на 1/8 частки та 3/8 частки відповідно.
Відповідно до цих свідоцтв 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , належало спадкодавцю на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2006 року, справа № 2-7-203/06, зареєстрованого в КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» 26 грудня 2006 року та договору дарування частки житлового будинку, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 14 листопада 2006 року, за реєстровим № 1-1520, зареєстрованого в КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» 26 грудня 2006 року.
Апеляційним судом також було встановлено, що на час перегляду оскаржуваної ухвали в апеляційному суді за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником 1/2 частини спірного житлового будинку на підставі оскаржуваної ухвали суду першої інстанції залишився позивач ОСОБА_1 .
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Одним із інститутів цивільного процесуального права України є законне представництво.
Частиною третьою статті 2 ЦПК України 2004 року та частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 39 ЦПК України 2004 року права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 14 липня 1987 року ОСОБА_2 був визнаний недієздатним. 
Рішенням виконкому Центральної районної Ради народних депутатів від 15 січня                      1988 року № 28 апелянт ОСОБА_5 була призначена опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_2 , про що їй було видане посвідчення № 1 від 16 лютого                        1988 року.
Відомості про поновлення дієздатності ОСОБА_8 матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 175 ЦПК України 2004 року мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
За статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.
Визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження в цій справі, суд першої інстанцій дійшов висновку, що мирова угода стосується прав та обов`язків сторін та предмета позову, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
В апеляційній скарзі заявник вказувала на те, що суд не мав права затверджувати мирову угоду та визнавати за позивачем право власності на нерухоме майно в розмірі 1/2 частки, адже її покійному чоловіку - ОСОБА_2 , який на час розгляду справи судом першої інстанції та затвердження мирової угоди був недієздатний, на підставі договору дарування належало 1/2 частка спірного домоволодіння, а за наслідками затвердження мирової угоди він став власником 1/6 частки спірного майна, чим було порушено його права та права ОСОБА_5 яка є спадкоємцем ОСОБА_2 .
Місцевий суд визнав право власності на майно, без залучення до участі у справі осіб, права яких можуть бути порушені, що є неприпустимим.
Апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_11 , як законний представник ОСОБА_2 не була залучена до участі у даній справі, тоді як оскаржуваною ухвалою зачіпаються та погіршуються майнові інтереси ОСОБА_2 , оскільки за умовами оскаржуваної мирової угоди визнано за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку, замість його набутого права власності на 1/2 частину цього будинку на підставі договору дарування від 02 червня 1978 року, а ОСОБА_12 набув право власності на його більшу частину.
Обставин того, що права, свободи та інтереси недієздатного ОСОБА_2 у даній справі захищали у суді інші особи, визначені законом, матеріали справи не містять.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, застосувавши положення статті 175 ЦПК України 2004 року, дійшов передчасного висновку про те, що мирова угода стосується прав та обов`язків сторін та предмета позову, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Фактично було порушено права  відповідача та його спадкоємців.
Щодо доводів касаційної скарги, колегія суддів доходить таких висновків.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що скасовуючи ухвалу місцевого суду, суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи на підставі неналежних доказів, адже оригінал рішення Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 14 липня 1987 року відсутній, крім того позивач ставив під сумнів вказане рішення, а перегляд ухвали місцевого суду з підстав недієздатності особи на момент підписання мирової угоди був можливий лише за пред`явлення оригіналу такого рішення з огляду на таке.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З доданої до апеляційної скарги копії судового рішення, інформації Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2019 року № 07-02/1505 та матеріалів Державного архіву Миколаївської області від 11 листопада 2019 року № Б-820/03-06, апеляційним судом встановлено, що рішенням Центрального районного народного суду                                      м. Миколаєва від 14 липня 1987 року ОСОБА_2 був визнаний недієздатним про що ОСОБА_5 було видане посвідчення № 1 від 16 лютого 1988 року. 
На підставі вищевикладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що саме по собі посилання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу на відсутність в матеріалах цієї справи оригіналу такого судового рішення обставин щодо ухвалення судом рішення про визнання ОСОБА_2 недієздатним не спростовують.
Крім того апеляційний суд правильно зазначав, що укладеною між сторонами мировою угодою зачіпаються та порушуються майнові інтереси ОСОБА_2 , оскільки за її умовами визнано за ним право власності на 1/6 будинку замість його набутого права власності на 1/2
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                      № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Враховуючи, що порушень порядку надання та отримання доказів апеляційним судом не допущено, колегія суддів погоджується із вищенаведеним висновком апеляційного суду та відхиляє аналогічний за змістом довід касаційної скарги.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ                           від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
   	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	І. М. Фаловська