ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2020 р. 	Справа № 440/2308/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції:  Слободянюк Н.І., вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 08.07.20 року по справі №440/2308/20
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 29.12.2017;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015, 2016 та 2017 років у кількості 42 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 29.12.2017;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні належних позивачу виплат по день прийняття рішення суду (на момент подачі позову - 248402,40 грн.);
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3      000 (три тисяч) грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що впродовж 2015-2017 років та станом на час звільнення з військової служби відповідачем не проведено з ОСОБА_1 розрахунку щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, чим порушено вимоги законодавства та права позивача. Також вказано, що припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізоване також у спосіб надання грошової компенсації за невикористані дні цієї відпустки. Крім того, позивачем зазначено, що у зв`язку з непроведенням виплати всіх належних до виплати сум, ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 частково задоволено адміністративний позов. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2017.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1  як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2017.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення у сумі 10462,54 грн (десять тисяч чотириста шістдесят дві гривні п`ятдесят чотири копійки). 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень нуль копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що дія КЗпП України не поширюється на проходження служби військовослужбовцями Національної Гвардії України, які одержують грошове забезпечення за рахунок держави, а не заробітну плату, та не знаходяться в трудових відносинах з військовою частиною. Отже посилання позивача на дані правові норми є безпідставними. Також вказано, що грошовій компенсації під час звільнення військовослужбовця підлягає саме щорічна відпустка. Компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, у зв`язку з чим, виплата даної компенсації не може підпадати під дію та бути підставою для застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України.  
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні  позовних позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить суд змінити оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.  
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зазначено, що проведений судом першої інстанції розрахунок належної ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не відповідає нормам закону, судом не обґрунтовано підстави, які застосовано при зменшенні належної позивачу суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.     
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційних скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 43 АТО, виданої 19.03.2019 Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_1 в період з 16.11.2014 по 06.12.2014, з 27.04.2016 по 30.05.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції в м. Маріуполь Донецької області (а.с. 8).
Згідно посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданого Головним управлінням Національної гвардії України 22.04.2015, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 17).
Відповідно до п. 2 витягу з наказу (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 29.12.2017 № 328, прапорщика ОСОБА_1 старшого інструктора (навідника кулемету БТР) відділення вогневої підтримки взводу спеціального призначення патрульної роти, звільненого відповідно до п.п. "ї" п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби наказом начальника ЦТУ НГУ по особовому складу від 22.12.2017 № 78 о/с у запас Збройних Сил України, який вислужив строк військової служби за контрактом і строк контракту якого закінчився, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 7).
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з заявою від 30.01.2020, в якій, зокрема, просив виплати йому, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (за 2015, 2016, 2017 роки) (а.с. 9).
Листом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 6/52/32-142 від 11.02.2020 ОСОБА_1 повідомлено, що правовий механізм врегулювання питання виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, звільненим з військової служби, які до виключення їх зі списків особового складу не подавали в установленому порядку рапорт на виплату компенсації, відсутній (а.с. 10-11).
Згідно наявних в матеріалах справи письмових пояснень Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України "Про надсилання документів" № 6/52/33-431 від 20.05.2020 встановлено, що кількість днів додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учасника бойових дій, за період з 2015 року по 2017 роки складає 42 дні (а.с. 46). 
Вважаючи, що відповідачем допущено бездіяльність щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій під час звільнення з військової служби, та вбачаючи наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні належних позивачу виплат по день прийняття рішення суду, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України № 2232-XII від 25.03.1992  "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон № 2232-XII).
Згідно з ч.ч. 1, 4 та 13 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Отже, військова служба є особливим видом публічної служби та її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (надалі - Закон № 2011-XII).
Згідно ст.ст. 1, 2 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. 
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. 
Законом України від 14.05.2015 № 426-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни", який набрав чинності 06.06.2015, Закон України "Про відпустки" доповнено статтею 16-2.
Так, статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" (в редакції Закону, діючій до 01.01.2019) встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно ст. 5 Закону України № 3551-XII від 22.10.1993 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (надалі - Закон № 3551-XII), учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Таким чином, учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з абз. 1 та 2 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. 
Відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців, зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно п.п. 3 та 5 розділу ХХХІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 200 від 15 березня 2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за № 405/31857 (надалі - Інструкція № 200) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної та додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення.
У рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу. 
Таким чином, у рік звільнення військовослужбовців з військової служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні цих відпусток.
Відповідно до п.п. 17-19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
В свою чергу суть поняття "особливий період" розкрито у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-XII та "Про оборону України" № 1932-XII від 06.12.1991 (надалі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
Згідно ст. 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (надалі - Закон № 3543-XII), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; а демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку позивач набув у період проходження ним військової служби.
Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, таке обмеження  не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII, п. 8 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ, ст. 162 Закону № 504/96-ВР, та може бути реалізоване у спосіб отримання особою грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у випадку  звільнення військовослужбовця з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Отже, при звільненні з військової служби ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2017 роках додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, а тому в даному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати такої компенсації позивачу за вказаний період.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби 29.12.2017 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2017. 
Стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення в сумі 10462,54 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Згідно правової позиції, висловленої колегією суддів Верховного Суду України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів зауважує, що ані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ані іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, у даному випадку відповідачем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення, зокрема, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
Враховуючи, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). 
          Відповідно до   ст 116 КЗпП,   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          Згідно з ст. 117 КЗпП, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень   статті 233 Кодексу законів про працю України   у взаємозв`язку з положеннями статей   117,   2371   цього   кодексу), серед іншого, зазначив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
          Відповідно до  ст. 47 КЗпП, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, як зазначено у згаданому Рішенні Конституційного Суду України, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
          З урахуванням вказаних вище висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2017, колегія суддів зазначає, що відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем при звільненні зі служби 29.12.2017.
          Саме з дня фактичного розрахунку у позивача виникло право звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з вини останнього.
Відтак, з урахуванням висновків викладених Конституційним Судом України в рішенні від від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення в сумі 10462,54 грн., є передчасними та не підлягають задоволенню.
          Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи те, що під час прийняття рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на  користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунок при звільненні по день винесення судового рішення у сумі 10462,54 грн., судом першої інстанції порушено норми матеріального права, наявні підстави для часткового задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 в цій частині з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 по справі №440/2308/20 скасувати в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на  користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунок при звільненні по день винесення судового рішення у сумі 10462,54 грн.
Прийняти в цій частині постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
В інший частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова 	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    А.О. Бегунц