ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6215/20 Справа № 201/8677/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 серпня 2019 року АТ КБ “ПриватБанк” звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 11 листопада 2005 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати тіло кредиту та відсотки, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Вважають вказане незаконним, а тому просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 36 709,68 грн. та судові витрати (а.с.3-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с.173-178).

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду 1 інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 180-184).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції, виходив з того, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Матеріали справи містять клопотання, відзив відповідача на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» із вимогами та посиланнями на ст. 256, 257, 267 ЦК України та пропуск строку позовної давності. При цьому, позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що в сукупності із заявою-анкетою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Так, згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 14).
Відповідач неналежно виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та у нього перед позивачем станом на 15.07.2019 року утворилась заборгованість, яка становить 36 709, 68 грн. та складається з: 20 542,26 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4 428,88 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 9 314,27 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 200,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1724,27 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6-13).
Відповідно до довідки наданої АТ КБ “ПриватБанк” про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на  ОСОБА_1 вбачається, що з 01 листопада 2005 року відбувся старт карткового рахунку, картка № НОМЕР_1 , періодично відбувалася зміна кредитного ліміту та 06.07.2018 року ліміт було збільшено до 13 000,00 грн (а.с.127), якими відповідач, згідно витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору фактично користувався (а.с.67-79).
Відповідно до довідки наданої АТ КБ “ПриватБанк” про надання кредитних карток згідно укладеного кредитного договору б/н від 01.11.2005 року, вбачається, що відповідачу була видана картка № НОМЕР_1 , яка згодом перевипускалася, остання картка за № НОМЕР_2 видана з терміном дії 01/23 (а.с.81).

Згідно частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до кредитного договору б/н від 01.11.2005 року, сторони погодили розмір кредитного ліміту та проценти за користування коштами.
Відповідачем вимоги договору не виконані, грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі не повернуто, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість станом на 15.07.2019 року в розмірі 36 709, 68 грн. та складається з: 20 542,26 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4 428,88 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 9 314,27 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 200,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1724,27 грн. - штраф ( процентна складова). 
З витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору вбачається, що  ОСОБА_1   отримав кредитну картку, користувався нею (знімав кошти у банкоматах, розраховувався за покупки в магазинах, а також частково сплачував заборгованість) (а.с.67-79).
Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки Відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції).
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
У постанові НБУ № 705, зокрема, вказано: «Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань», «Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо».

Позовна давність – це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між Банком та  ОСОБА_1 укладено 01.11.2005 року. На підставі вказаного договору, відповідачу були видані картки, остання № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня – 01/23 (а.с.81).
ОСОБА_1  користувався карткою, сплачував заборгованість за наданим кредитом.
З огляду на те, що перевипущена картка № НОМЕР_2 діє до останнього дня січня 2023 року, а з позовом банк звернувся до суду 01 серпня 2019 року, тобто банк звернувся із позовом за захистом порушеного права в межах строку позовної давності (а.с.3-5).

Крім того, відповідач у відзиві на позов не спростовує факт укладення кредитного договору та користування кредитними коштами, однак просить застосувати позовну давність (а.с. 56-57).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.
За змістом ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов`язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, навіть після реалізації автомобіля на виконання рішення суду про звернення стягнення.

Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 01.11.2005 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
При цьому, відповідач не спростував факт отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувався кредитними коштами (що вбачається із розрахунку заборгованості та витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору по кредитному договору б/н від 01.11.2005 року) та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору.
Заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (в розрахунку заборгованості графа “Тіло кредиту на звітну дату”) та простроченої (графа “тіло кредиту прострочене на звітну дату). 
Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою.
Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.
Таким чином, - основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, яка складається з 2-х складових, а саме: 20 542,26 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 4 428,88 грн. -заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. 
Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене та конкретні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позичальник повинен відповідати за несвоєчасне виконання зобов`язань, при цьому, відсутні підстави для застосування позовної давності, що вбачається з матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості та руху коштів по рахунку.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема неустойку у вигляді пені та штрафів за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Однак у даній заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.11.2005 року, посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. 
Крім того, наданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку не містить підпису відповідача, а тому його не можливо вважати належним, допустимим та достатнім доказом ознайомлення відповідача з вказаними Умовами та тарифами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, як це передбачено нормами ст.ст.207,1055 ЦК України.

Тобто, надані позивачем докази на обґрунтування своїх позовних вимог, позбавляють суд з`ясувати з якими тарифами погодився позичальник та перевірити обґрунтованість розрахунку заборгованості.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів по обслуговуванню кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі – Закон).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню, а  позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 24 971,14 грн., яка складається із: 20 542,26 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 4 428,88 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредит, в іншій частині позовних вимог слід відмовити з вище наведених підстав. 

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3 266,82 грн. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” – задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 01.11.2005 року, яка станом на 15.07.2019 року становить 24 971,14 грн. та складається із: 20 542,26 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 4 428,88 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредит.
В іншій частині позову — відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у розмірі 3 266,82 грн.  

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: