ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/5961/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Шальєвої В.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2020 року в адміністративній справі №160/5961/19 (головуючий суддя першої інстанції Юрков Е.О.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, (третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 26.06.2019 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, (третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати йому як судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська за період з 04 грудня 2018 року по 11 травня 2019 року суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів;
- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату йому суддівської винагороди за період з 04 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року на підставі  Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, виходячи з розрахункової величини 15 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01 січня 2018 року з додаванням надбавки за вислугу років у розмірі 20 (двадцять) відсотків від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням раніше виплаченої суми суддівської винагороди за вказаний період;
- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату йому суддівської винагороди за період з 01 січня 2019 року по 11 травня 2019 року на підставі  Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, виходячи з розрахункової величини 15 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01 січня 2019 року з додаванням надбавки за вислугу років у розмірі 20 (двадцять) відсотків від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням раніше виплаченої суми суддівської винагороди за вказаний період.
Позовна заява обґрунтована протиправністю дій територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати позивачу як судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська за період з 04 грудня 2018 року по 11 травня 2019 року суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів, замість 15 мінімальних заробітних плат встановлених на 01 січня 2019 року з додаванням надбавки за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу. Вказує, що відповідно до  рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року  зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою та не пройшов кваліфікаційне оцінювання, мала місце саме 04 грудня 2018 року, та саме з цієї дати настає необхідність у проведенні її перерахунку. Ухваливши вказане рішення КСУ лише підтвердив той факт, що Державна судова адміністрація України та її територіальні управління на протязі тривалого часу всупереч діючим нормам законів, якими врегульований розмір суддівської винагороди суддів, виплачували суддям України значно меншу суддівську винагороду ніж ту, яка повинна була їм виплачуватися за Законом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2020 року позов задоволено в повному обсязі. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що для виконання Рішення КСУ наказом територіального управління №86 від 11 грудня 2018 року затверджені зміни з 04 грудня 2018 року до штатних розписів місцевих загальних судів області на 2018 рік, на підставі яких суддівська винагорода суддям, які ще не пройшли кваліфікаційне оцінювання, нарахована у розмірі 26430 гривень (15 прожиткових мінімумів, встановлених на 01 січня 2018 року) та виплачена в повному обсязі. Вказує, що у пункті 3  розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII  (далі - Закон №1774-VIII) встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим  Законом  не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2017 року встановлений у розмірі - 500 гривень (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 11.12.2016 року № 1801-VIII), на 01 січня 2018 року - 1762 гривень (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року № 2246-VIII), на 01 січня 2019 року - 1921 гривня (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року № 2629-VIII). При цьому, положення  Закону №1774-VIII  є чинними, неконституційними не визнавалися та відповідно не скасовувалися. Отже, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя місцевого суду отримує 1 суддівську винагороду в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня календарного року.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином. 
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.12.2019 року апеляційне провадження у справі №160/5961/19 зупинялось до набрання законної сили рішенням Верховного суду у зразковій справі №200/9195/19-а.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 року апеляційне провадження у справі №160/5961/19 поновлено.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне. 
Указом Президента України «Про призначення суддів» №620/2013 від 07 листопада 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області строком на п`ять років.
Указом Президента України «Про переведення суддів» №83/2015 від 14 лютого 2015 року ОСОБА_1 переведено на посаду судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у межах п`ятирічного строку.
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 22-К від 25 лютого 2015 року ОСОБА_1 зараховано на посаду судді до штату Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.
Згідно наказу голови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від №300- К від 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу з 04 грудня 2018 року.
Наказом голови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська № 5-К від 08 січня 2019 року ОСОБА_1 з 01.01.2019 року встановлена надбавка 20% до посадового окладу, як такому, що має стаж 08 років 01 місяців 21 днів, що дає право на одержання надбавки, за стаж роботи понад 5 років.
Судом встановлено, що за період з 01 грудня 2018 року по 11 травня 2019 року ОСОБА_1 нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та надбавка за вислугу років 20 % від посадового окладу, а саме:
- грудень 2018 року - посадовий оклад 26430,00 грн. (15 х 1762,00 грн.), надбавка за вислугу років - 20 % від посадового окладу - 5286,00 грн.; всього разом - 31716,00 грн.;
- січень 2019 року - посадовий оклад 28815,00 грн. (15 x 1921,00 грн.), надбавка за вислугу років - 20 % від посадового окладу - 5763,00 грн.; всього разом - 34 578,00 грн.;
- лютий 2019 року - посадовий оклад 28815,00 грн. (15 х 1921,00 грн.), надбавка за вислугу років - 20 % від посадового окладу - 5763,00 грн.; всього разом - 34 578,00 грн.;
- березень 2019 року - посадовий оклад 28815,00 грн. (15 х 1921,00 грн.), надбавка за вислугу років - 20 % від посадового окладу - 5763,00 грн.; всього разом - 34 578,00 грн.;
- квітень 2019 року - посадовий оклад 28815,00 грн. (15 x 1921,00 грн.), надбавка за вислугу років - 20 % від посадового окладу - 5763,00 грн.; всього разом - 34578,00 грн.;
- травень 2019 року - посадовий оклад 28815,00 грн. (15 x 1921,00 грн.), надбавка за вислугу років - 20 % від посадового окладу - 5763,00 грн.; всього разом - 34578,00 грн.
Вважаючи протиправними дії ТУ ДСА України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати у вказаний вище період суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів замість 15 мінімальних заробітних плат встановлених на 01 січня поточного року, позивач оскаржив такі дії до суду.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частинами другою та третьою статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Закон №2453-VI від 07.07.2010 року (далі по тексту - Закон №2453) визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
  Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 грудня 2013 року №716-VII було виключено положення абзацу п’ятого частини третьої статті 129 Закону №2453 (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).
Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIІІ від 12.02.2015 року (далі по тесту - Закон №192) викладено в новій редакції Закон №2453, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року (далі по тест - Закон №1402), частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною третьою статті 135 Закону №1402 встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат - судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат - судді Верховного Суду.
Водночас Законом Україи «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.122016 року (далі по тексту - Закон №1774), який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю статті 135 Закону №1402 було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».
Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1600 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.
Статтями 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2018 року встановлено - 1762 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3723 грн..
Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом №1402), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №41-45, сторінка 529; 2015 рік, №18-20, сторінка 132 з наступними змінами).
Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №41-45, сторінка 529; 2015 рік, №18-20, сторінка 132 з наступними змінами).
  Згідно із частиною першою статті 133 Закону №2453 (у редакції Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Як зазначалося вище, частиною третьою статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
06 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774, що набрав чинності 01.01.2017 року.
Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774 встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Згідно із пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774 до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
В даній справі спірним є питання правильності розрахунку ТУ ДСА України в Дніпропетровській області суддівської винагороди позивача, проведеного після набрання законної сили Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018. На думку позивача, з якою погодився суд першої інстанції, винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, а не виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.
Водночас, як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону №2453, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв’язку із цим у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв’язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.
Тож внаслідок прийняття Конституційним Судом України Рішення від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат.
Проте, як зазначалось вище, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774, який набрав чинності з 01 січня 2017 року та встановив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Законом №1402 в редакції  Закону №1774 (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Як свідчить зміст Закону №1774, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів  та заробітної плати працівників та інших виплат.
  Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі й суддів.
Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774 законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі  прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.
З прийняттям Закону №1774 в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18 та від 9 серпня 2019 року у справі №826/9404/17.
Крім того, варто зазначити, що відповідно до статей  7,  8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»  розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 грудня 2016 року становив 1600 грн, як і розмір мінімальної заробітної плати, який також становив 1600 грн.
Відповідно до статей  7,  8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»  розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.
З викладеного випливає, що до 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 грн (10 х 1600 грн мінімальної заробітної плати), з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, також становив 16000 грн. (10 х 1600 грн).
Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини  Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII  насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача  щодо розміру  його матеріального забезпечення  внаслідок внесених цим Законом змін. До того ж внаслідок прийняття  Конституційним Судом України рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018  розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної сили  рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018  винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, і погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування у такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.
До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (з грудня 2018 року до червня 2019 року включно),  пункт 23  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року  щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання,  був чинним, а тому ТУ ДСА України в Дніпропетровській області правомірно керувалося його положеннями. Натомість, з огляду на викладене, відповідач не мав правових підстав керуватися нормами Законів України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину.
В зв`язку з цим колегія суддів враховує доводи ТУ ДСА України в Дніпропетровській області про те, що у кошторисах на 2018-2019 роки не було передбачено призначення для обрахування суддівської винагороди, обчисленої на основі мінімальної заробітної плати.
На розгляді Верховного Суду знаходилась зразкова справа за №200/9195/19-а з вказаних правовідносин.
В постанові від 04 листопада 2020 року Велика Палата Верховного Суду з аналізу правового регулювання з вказаних правовідносин дійла висновку про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.
В постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято Закон №1774, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.
Перехід на нову розрахункову величину - неоподатковуваний мінімум доходів громадян замість мінімальної заробітної плати фактично не погіршив рівня суддівської винагороди для суддів, що її отримували за Законом №2453. На момент набрання чинності Законом №1774 суддівська винагорода на підставі положень Закону №1402 ще не виплачувалася. Тому Велика Палата Верховного Суду встановила відсутність негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності, від зміни розрахункової величини у цій ситуації.
  Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зміна розрахункової величини, яка використовується для визначення розміру суддівської винагороди, яка б призвела до фактичного зменшення винагороди, що вже реально виплачується суддям у грошовому виразі, є недопустимою, оскільки безпосередньо впливає на гарантії незалежності суддів. Порушень принципів недискримінації, пропорційності, правової визначеності та «якості закону» Велика Палата Верховного Суду не встановила. Зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум стосується не лише суддів, а поширюється на широку сферу суспільних відносин.
Суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності Законом №1402.
Тобто право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №1402, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Водночас перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №1402, оскільки ще не свідчить про успішне проходження ним кваліфікаційного оцінювання.
Отже, відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об’єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.
Окрім іншого, позивач зазначає про те, що держава не дотримала вимог принципу пропорційності, які визначені у рішенні ЄСПЛ від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви».
Так, у справі «Савіцкас та інші проти Литви» (рішення від 15 жовтня 2013 року, заява №66365/09 і 5 інших заяв) ЄСПЛ визнав подану заяву неприйнятною, оскільки застосовувані державою заходи економії мали загальний характер, що виражався у пропорційному зменшенні заробітної плати не лише суддів, а й усього публічного сектору через об`єктивне погіршення економічної та фінансової ситуації в державі.
У цьому рішенні ЄСПЛ, надаючи оцінку доводам заявників (суддів) про позбавлення їх власності шляхом виплати меншої заробітної плати, якими вони обґрунтовували порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, зазначив, що будь-яке втручання у право власності має бути достатньо пропорційним меті, яку потрібно досягти. Іншими словами, має бути досягнутий «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідного балансу не вдасться віднайти, якщо на особу чи осіб було покладено індивідуальний і надмірний тягар (пункт 91). Крім того, у пункті 93 цього  рішення  ЄСПЛ вказав, що, надаючи оцінку тому, чи був дотриманий відповідний баланс, ЄСПЛ звертає увагу на той факт, що суворі міри були прийняті у зв`язку з дійсною та неочікуваною бюджетною кризою в Литві. У цьому контексті ЄСПЛ вважає вирішальним те, що зменшення зарплат у державному секторі не виключало і судові органи. Навпаки, зниження зарплат суддів було частиною значно ширшої програми заходів жорсткої економії, що впливали на заробітну плату в усьому державному секторі. ЄСПЛ зазначив, що, незважаючи на принцип незалежності суддів, було б несправедливо ставитися до суддів як до винятку та звільняти їх від заходів жорсткої економії.
  Із запровадженням судової реформи та набранням чинності Законом №1402 для утвердження незалежності судової влади, зокрема, шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу було запроваджено необхідність проходження суддями кваліфікаційного оцінювання. Запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні.
  Зміни, запроваджені в судовій системі України у зв’язку з її реформуванням, були схвалені світовою спільнотою, у тому числі Венеційською комісією.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті за період з 04.12.2018 року по 11.05.2019 року суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2020 року в адміністративній справі №160/5961/19 задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня      2020 року в адміністративній справі №160/5961/19 скасувати. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, (третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва