ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року		Справа № 140/905/20 пров. № А/857/6008/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Мікули О.І.,
при секретарі судового засідання – Хомича О.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року (суддя Ковальчук В.Д., м.Луцьк) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Волинській області та Західного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (м.Львів) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У лютого2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі – ГТУЮ) та Західного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (м.Львів) (далі – Міжрегіональне управління) в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність ГТУЮ щодо невиплати позивачу вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні, у зв`язку з ліквідацією вказаної установи;
зобов`язати ГТУЮ (або його правонаступника Міжрегіональне управління) виплати вихідну допомогу при звільненні, у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГТУЮ щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ. Зобов`язано ГТУЮ виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ в розмірі не менше середнього місячного заробітку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що виплата вихідної допомоги врегульована частиною четвертою статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі – Закон №889-VIII) та передбачає, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Оскільки позивач звільнений на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, відтак підстав виплачувати таку вихідну допомогу відповідач не мав.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності належним чином повідомленої сторони. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача з посади у зв`язку з ліквідацією державної установи відповідач зобов`язаний був застосувати до спірних відносин положення статті 44 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) та здійснити виплату вихідної допомоги при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював в органах юстиції Волинської області з 15.01.1996 по 16.06.2006 та з 09.07.2007 по 30.12.2019, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.11-33).
Наказом ГТУЮ від 26.12.2019 №1520/3 «Про звільнення ОСОБА_1 » (далі – Наказ №1520/3) позивача звільнено з посади заступника начальника Управління державної реєстрації нормативно-правових актів, правової роботи та правової освіти - начальника відділу систематизації законодавства, правової роботи та правової освіти Управління державної реєстрації нормативно-правових актів, правової роботи та правової освіти ГТУЮ (далі – Посада) 30.12.2019 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку із ліквідацією ГТУЮ, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки (а.с.34-35).
Разом з тим, відповідачем не виплачено позивачу вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, у зв`язку з чим позивач звернувся до цього відповідача із заявою від 31.01.2020 про її виплату на підставі статті 44 КЗпП (а.с.40-41).
Однак листом від 07.02.2020 вих.№774/478/10.3-06/10.3 ГТУЮ відмовило ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати, оскільки у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати цієї вихідної допомоги (а.с.42). 
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №889-VIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Статтею 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. 
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини першої якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (в редакції, чинній на час винесення Наказу №1520/3) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.
Частиною четвертою статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Крім того, необхідно звернути увагу і на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-IX, який набрав чинності 25.09.2019, частину першу статті 87 Закону №889-VIII доповнено пунктом 1-1, а саме виокремлено підставу для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення як ліквідація державного органу, яка була включена у попередню редакцію пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону, тобто до 25.09.2019, відповідно до якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Відтак, питання щодо виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у випадку ліквідації державного органу не було врегульоване на час виникнення спірних правовідносин. Натомість, посилання на пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, як на підставу виплати вихідної допомоги, у частині четвертій цієї статті на час виникнення спірних відносин залишилося незмінне.
Разом з тим, як зазначалося вище, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
За приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Верховний Суд України в постановах від 4 березня 2014 року (справа №21-8а14), 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12 грудня 2018 року в справі №826/25887/15, 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16.
В розпорядчому акті органу державної влади в постанові Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) від 09.10.2019 №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі – Постанова №870) не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій ГТУЮ.
Разом з тим функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - ЗМУЮ, який визначено його правонаступником.
З 30.10.2019 - дня утворення ЗМУЮ до нього перейшли повноваження та функції, зокрема ГТУЮ, який втратив такі повноваження та функції згідно з пунктом 3 Постанови №870.
Відтак, фактично у ГТУЮ відбулася не ліквідація, а реорганізація.
Таким чином, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією та ліквідацією державного органу, зокрема і в частині виплати вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Оскільки позивача звільнено на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у разі ліквідації державного органу, і спеціальним законодавством (на час виникнення спірних відносин) не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників за вказаною вище підставою, у зв`язку з чим до спірних відносин підлягають застосуванню приписи КЗпП, що не заборонено спеціальним законодавством, тому позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП.
Станом на час розгляду даної справи запис про припинення юридичної особи ГТУЮ до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, а отже, враховуючи вище викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ГТУЮ.
Відповідно статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 6 жовтня 2020 року.