ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 жовтня 2020 року           справа №200/5050/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів  Гайдара А.В., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 р. у справі  № 200/5050/20-а (головуючий І інстанції суддя Михайлик А.С., м. Слов`янськ) за позовом   ОСОБА_1  до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
                                                       ВСТАНОВИВ:

22 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до     Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області,  в якому просила: визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 18.03.2019 року, яким їй відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини, доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідача призначити та здійснити виплату державної допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою від 14.11.2018 року (а.с. 1-4).  
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області від 18.03.2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області призначити ОСОБА_1 допомогу при народженні ІНФОРМАЦІЯ_2 дочки  - ОСОБА_2 за заявою від 14.11.2016 року та здійснити їй виплату.
Рішення суду у межах суми виплати допомоги за один місяць підлягає негайному виконанню.
Вирішено питання відшкодування судових витрат (а.с. 87-90).
Не погодившись  із  судовим  рішенням,  відповідач  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та  прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.  
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» на батьків покладено ряд обов`язків, зокрема одним з них є звернення до відповідного органу соціального захисту населення за місцем реєстрації або мешкання для призначення або поновлення виплати допомоги при народженні дитини. Пасивна поведінка позивача щодо реалізації своїх законних прав за наявності на те підстав та обставин не може ставитись у вину органу державної влади.
Крім того зазначено, що позивачу було відмовлено в призначенні допомоги у зв`язку з тим, що заява надійшла пізніше ніж через 12 місяців після народження дитини. Апелянт вказує, що рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року у справі № 200/14115/18-а в частині повторного розгляду заяви про призначення та здійснення виплати при народженні дитини було виконано відповідачем у повному обсязі. Суд не врахував, що покриття витрат здійснюється за рахунок Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів, а відповідачем у випадку призначення допомоги було б порушено вимоги законодавства та завдано збитки бюджету України.
Апелянтом подано заяву про розгляд справи без його участі.
Позивачем на адресу суду надано письмовий відзив на апеляційну скаргу,  в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
За унормуванням  ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Згідно з довідкою 14.11.2018 року № 0000649851 позивач перебуває  на обліку як внутрішньо переміщена особа, фактичним місцем її проживання визначено: АДРЕСА_2 .  
ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач народила дочку ОСОБА_2 , яка народилася у м. Єнакієве, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . Згідно довідки від 14.11.2018 року № 0000649956 також зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за тією ж адресою, що і позивач (а.с. 13, 15).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року, яке набрало законної сили, у справі № 200/14115/18-а за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, визнано незаконним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про відмову в призначені допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 , визнано протиправною відмову у нарахуванні та виплаті допомоги при народженні дитини та зобов`язано управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.11.2018 року про призначення допомоги при народженні дитини з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні (а.с. 17-19).
Вказаним рішенням у справі № 200/14115/18-а встановлено, що  14.11.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини. Згідно  повідомлення від 14.11.2018 року вих. № 07/3-03864 про відмову в наданні державної допомоги сім`ям з дітьми відповідач відмовив у призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки позивач звернулася до управління пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
Рішенням відповідача від 18.03.2019 року за наслідком повторного перегляду заяви від 14.11.2018 року позивачу  відмовлено у призначенні допомоги (а.с. 27).
У листі від 13.05.2019 року № 08вх.З-416-5.1-6.2 відповідач повідомив, що рішення Донецького  окружного  адміністративного суду від 05.03.2019 року у справі № 200/14115/18-а в частині зобов`язання управління повторно розглянути заяву позивача від 14.11.2018 року про призначення допомоги ним виконано. З урахуванням наявності дискреційних повноважень, що полягають у праві органу обирати варіант поведінки, відповідачем при повторному розгляді заяви встановлено відсутність підстав для призначення запитуваної допомоги через звернення позивача за її призначення після спливу 12 місяців від моменту народження дитини (а.с. 21).
12.06.2019 року Торецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрито виконавче провадження № 59335946 з виконання виконавчого листа, виданого у справі № 200/14115/18-а про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.11.2018 року (а.с. 23). 
При вирішенні справи  суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України  визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Унормуванням статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою  постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно з частиною першою  статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», громадяни України в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Статтею 10 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»  визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. 
За приписами частини сьомої та дев`ятої  статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-ХII), встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з врахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.
Пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХII окреслено, що відповідно до цього Закону призначається державна допомога при народженні дитини.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону, допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Статтею 11 Закону № 2811-XII встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.
Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.
За унормуванням статті 5 Закону № 2811-ХII всі види державної допомоги сім`ям з дітьми, крім допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника).
На виконання зазначених положень Закону № 2811-XII Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 27.12.2001 № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» (далі - Порядок).
За пунктом 2 Поряду державна допомога сім`ям з дітьми призначається і виплачується громадянам України.
Призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання заявника.
Допомога за місцем фактичного проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за зареєстрованим місцем проживання заявника. Перевірка відомостей щодо неотримання допомоги здійснюється органами соціального захисту населення з використанням інформаційних систем.
Отже, вищезазначеними нормами передбачено, що призначення і виплата допомоги при народженні дитини здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України органами соціального захисту населення України. Тобто, у даному випадку законодавство передбачає єдиний спосіб отримання такої допомоги шляхом звернення до відповідного органу.
Документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, за визначенням статті 6 Закону № 2811-ХII подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно.
Відповідно до статті 11 Закону № 2811-ХII  допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. 
Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.
Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
За пунктом 13 Порядку допомога при народженні дитини надається у розмірі, встановленому на дату народження дитини.
Суд зазначає, що нормами Закону № 2811-ХII та Порядку передбачено єдину підставу для відмови у призначені допомоги, а саме: у разі народження мертвої дитини, інших підстав для відмови в призначені допомоги законодавство не містить.
Разом з цим, вказаними нормами передбачені певні обмеження стосуються строку подання заяви про призначення виплати допомоги.
Суд наголошує, що позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Позивач з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача у встановлені строки з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, переїзд на постійне місце проживання до підконтрольної території, де і отримала статус внутрішньо переміщеної особи.
Позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.
Дитина відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктом 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII окреслено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.
Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини (п. 34, 35).
Колегія суддів бере до уваги положення частини першої статті 6 КАС України, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.
Щодо доводу апеляційної скарги про неможливість втручання у дискреційні повноваження відповідача в частини призначення/поновлення виплати спірної допомоги, суд апеляційної інстанції  зазначає наступне.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень  може  вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На переконання  суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Відповідно  до  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13  Конвенції вимагає  щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Частина 5 ст. 242 КАС України  передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.  У даному випадку  у справі № 223/859/16-а від 05.09.2018  Верховний  Суд  в постанові  дійшов   висновку  про  необхідність задоволення позову у спірних правовідносинах.
Крім того, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).
Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).
Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом соціального забезпечення за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується в першу чергу статтями 46, 92, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку  визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду, протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної  особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати, різних видів допомоги тощо).
Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.
Така правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року  у  справі № 493/1867/17.
Щодо доводів  апелянта про завдання збитків бюджету України, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне нагадати правову позицію Верховного Суду щодо того, що суб`єкт владних повноважень, який діє від імені держави, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від фінансових складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх безпосередніх обов`язків, в тому числі і щодо призначення  та виплати  допомоги при народженні дитини.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність відмови відповідача у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.
Частиною 1   ст. 77 КАС України   передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача  відповідно до ч. 2   ст. 77 КАС України.  
З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про правомірність рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову.
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції  правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги  та  скасування  рішення  суду  не  вбачається.
Керуючись ст. ст.  283, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну  скаргу  Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області  -  залишити без задоволення.
Рішення   Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 р. у справі  № 200/5050/20-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення   складено 28.10. 2020 року.

Колегія суддів                                                                                               Г.М. Міронова

                                                                                                                      А.В. Гайдар

                                                                                                                               І.В. Геращенко