Справа № 460/657/14-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А. 
Провадження № 22-ц/811/3587/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Крайник Н. П.
                                     суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р. П.
                при секретарі: Симець В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Яворівського нотаріального округу Львівської області Гуцал Любов Іванівна про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на 1/2 квартири, -                        

                                        в с т а н о в и в:

       28.02.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 .
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 08.03.1997 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11.11.2005 року розірвано. 28.12.2000 року відповідач ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. 28.12.2002 року зазначену квартиру відповідачем без її згоди було відчужено його сестрі ОСОБА_4 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І. При посвідченні договору дарування квартири, нотаріус врахувала доручення, видане нею відповідачу 21.11.2001 року на розпорядження всім належним майном подружжя, яке було нею підписано під примусом відповідача. Враховуючи наведене, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати недійсним договір дарування від 28.12.2002 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як такий що укладений без її згоди.
         Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Яворівського нотаріального округу Львівської області Гуцал Любов Іванівна про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на 1/2 квартири відмовлено. 
       Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 .
       Вважають його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процессуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.
       Зазначають, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір відчуження квартири АДРЕСА_1 від 28.12.2020 року, яка була спільним майном подружжя, був укладений в межах строку дії виданої позивачкою на ім`я відповідача довіреності, та що відповідач на момент укладення оспорюваного договору дарування мав необхідні повноваження на укладення такого. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд прийшов до помилкового висновку, що її доводи про те, що вона не повністю розуміла зміст доручення, оскільки вона є повнолітньою та дієздатною особою, а для розуміння змісту доручення не потрібно спеціальних юридичних знань, є безпідставними. Крім того, мотиви оскаржуваного рішення є суперечливими, оскільки суд прийшовши до висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя, відмовив у задоволенні її позовних вимог. Судом належним чином не досліджено подані нею докази, що призвело до ухвалення незаконного рішення. 
       Просять рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. 
       У засіданні колегії суддів Вус О.Т. та її представник ОСОБА_2 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній , просили скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_5 .
       Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 проти скарги заперечили, просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
       Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
       Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно положень ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Згідно п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Правовідносини між сторонами з приводу договору дарування виникли у 2002 році, права та обов`язки між сторонами не продовжують існувати після набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, а тому до них слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року.
       Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, яка була чинна на час укладенення опорюваного договору, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно з вимогами ст.44 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування спірної квартири) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Статтями 45-58 ЦК України (в редакції кодексу 1963 року) встановлені підстави для визнання угод недійсними та наслідки визнання їх недійсними.
Згідно з вимогами ст. 60 ЦК України (в редакції кодексу 1963 року) недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.
Статтею 243 ЦК України (в редакції кодексу 1963 року) встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.
Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
При вчиненні угоди щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, необхідна згода інших співвласників на укладання такої угоди, якщо при вчиненні правочину такої згоди отримано не було, такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом співвласника, чиї права були порушені вчиненим правочином.
       Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.
       Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 лютого 2019 року у справі 308/2205/16-ц.
       Згідно ст. 64 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування спірного домоволодіння) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Судом встановлено, що 08.03.1997 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11.11.2005 року розірвано. 
28.12.2000 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (продавці) продали, а ОСОБА_3 (покупець) купив належну продавцям на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .
03.01.2001 року на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2000 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням серії НОМЕР_1 . 
Згідно доручення від 21.11.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7803 приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 володіти, користуватися, розпоряджатися всім майном та укладати передбачені законом угоди: купувати, продавати, дарувати, приймати в дар, обмінювати, заставляти і приймати в заставу квартиру та інше майно, проводити розрахунки по укладених угодах та всі інші угоди, зміст яких відповідає вимогам закону. 
Для виконання цього доручення ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 подавати від її імені заяви, одержувати, підписувати необхідні довідки і документи, розписуватись за неї та виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням.
Вказане доручення було видане на 3 роки та дійсне до 21.11.2004 року. 
28.12.2002 року між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 6887, за умовами якого даруватель ( ОСОБА_3 ) подарував, а обдарована ( ОСОБА_4 ) прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .
За змістом зазначеного договору дарування від 28.12.2002 року сторони були попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, діяли добровільно, без будь-якого до того примушення. Даруватель стверджував, що зазначена квартира на момент укладення договору нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена. Даруватель та обдарована підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.
Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , така підставою для задоволення позовних вимог зазначила, що відповідач уклав договір від її імені в своїх інтересах без її письмової згоди.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка була спільним майном подружжя, було укладено 28.12.2002 року, тобто в межах строку виданого позивачкою доручення (термін дії доручення – до 21.11.2004 року), дійсність якого на час укладення договору дарування ОСОБА_1 не оспорювала. Відтак, на момент укладення договору дарування відповідач мав повноваження, передбачені законом, на укладення такого правочину.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.  

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

  п о с т а н о в и в:  

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
               Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2019 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий:         Крайник Н. П. 

Судді:                Шеремета Н. О.

                                                                               Цяцяк Р. П.