Дата документу 02.11.2020 Справа № 320/5103/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 320/5103/18 Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.М.
Провадження №22ц/807/2643/20                            Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 листопада 2020 року        м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Онищенка Е.А.,
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за Ѕ частину автомобіля,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за Ѕ частину автомобіля. 
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 26 грудня 2003 року по 09 червня 2015 року, в період якого ними за спільні кошти у квітні 2011 року було придбано автомобіль марки Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 за 9000 доларів США. Автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу. 
Позивач зазначала, що після припинення шлюбних відносин вищезазначений автомобіль залишився у користуванні та розпорядженні відповідача, оскільки останній запевняв ОСОБА_2 , що поділ цього автомобіля буде вирішено у добровільному порядку. Проте, посилаючись на те, що спір до теперішнього часу не вирішено, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 
Під час судового розгляду судом було встановлено, що з 27 травня 2015 року спірний автомобіль було перереєстровано за ОСОБА_3 . На теперішній час ТЗ зареєстровано за ОСОБА_4 .
У грудні 2018 року ОСОБА_2 подано уточнену позовну заяву, в якій, посилаючись на те, що ОСОБА_1 відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , у сумі 69562,50 грн. та судові витрати у загальній сумі 1093,20 грн. 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , у сумі 51085 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн., 352,40 грн., витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 4521,60 грн., а всього 5578,80 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про стягнення грошової компенсації за 1/2 частину спірного автомобіля, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах. Враховуючи те, що відповідач розпорядився спірним транспортним засобом без згоди позивача та середню ринкову вартість автомобіля марки Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 на теперішній час згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 4525-19 від 27 листопада 2019 року, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації за Ѕ частину автомобіля у сумі 51085 грн.
На вказане рішення, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм права, неповне з`ясування обставин справи, не встановлення судом обсягу всього спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з`ясування джерела і часу придбання такого майна, та неврахування домовленості між сторонами про добровільний поділ майна, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
В обґрунтування порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 зазначає, що крім спірного автомобілю, сторонами у період шлюбу також було придбано автомобіль марки ЗАЗ Сенс 2011 р.в., д.н. НОМЕР_1 , який було зареєстровано за родичем ОСОБА_2 . У грудні шлюбні відносини між ними було фактично припинено, та з метою економії коштів на поділ майна в судовому порядку, сторони домовились про те, що автомобіль марки Opel Astra G залишається у ОСОБА_1 , а автомобіль марки ЗАЗ Сенс та торговий батискаф № 6 залишаються у ОСОБА_2 . 
Також, скаржник зазначає, що ще у шлюбі, 27 травня 2015 року, автомобіль марки Opel Astra G був проданий за згодою ОСОБА_2 . Про продаж спірного автомобіля їй було відомо, оскільки сторони продовжували спілкуватися та проживати за однією адресою, на підтвердження чого в матеріалах справи містить довідка про склад сім`ї від 16 січня 2019 року. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що позивачем пропущено позовну давність на звернення з вимогою про поділ майна, а встановлену судом обставину про те, що ОСОБА_2 дізналася про порушення свого права 05 грудня 2018 року, скаржник вважає недоведеною.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що твердження щодо домовленості про порядок поділу спільного майна, та надання її згоди на продаж автомобілю марки Opel Astra G не відповідають дійсності, та не підтверджуються жодними доказами. Також, не підтверджено відповідачем посилання на те, що автомобіль марки ЗАЗ Сенс, 2011 р.н. д.н. НОМЕР_1 , зареєстрований за сторонньою особою, та торговий батискаф № 6 є сумісним майном подружжя. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2020 року - без змін. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався. 
Так, встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, та визнаються учасниками справи наступні обставини. 
26 грудня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстровано шлюб відділом РАЦС Мелітопольського МУЮ Запорізької області (а.с. 9).
20 квітня 2011 року сторонами було придбано автомобіль марки Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі довідки рахунку КІМ 726445 від 20 квітня 2011 року (а.с.37).
Шлюбні відносини між сторонами припинені з грудня 2014 року (а.с. 10).
Після припинення шлюбних відносин спірний автомобіль марки Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , залишився у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 .
З інформації Територіального сервісного центру № 2343 від 30 жовтня 2018 року, надісланої в порядку виконання ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року (а.с. 21), вбачається, що автомобіль марки Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , з 27 травня 2015 року було перереєстровано за ОСОБА_3. на підставі розрахунку довідки ААЕ № 109079 від 19 травня 2015 року. На теперішній час вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі ДКП виданого в ТСЦ № 2343 від 17 жовтня 2018 року (а.с.37).
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 10).
Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 4525-19 від 27 листопада 2019 року, середня ринкова вартість автомобіля марки Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 на теперішній час складає 102170 грн. (а.с. 94-102).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Вирішуючи спір суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що автомобіль Opel Astra G, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , є спільним майном подружжя, а тому зазначене майно підлягає поділу в рівних частках. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 розпорядився транспортним засобом на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_2 , то позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.
Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості спірного транспортного засобу, суд першої інстанції виходив з того, що розмір грошової компенсації за належну їй частку в майні, підлягає визначенню виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, що встановлена висновком судової автотоварознавчої експертизи № 4525-19 від 27 листопада 2019 року.
При цьому висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, підставою заперечень ОСОБА_1 є посилання на те, що окрім спірного транспортного засобу, сторонами у період шлюбу також було придбано автомобіль марки ЗАЗ Сенс, 2011 р.н. д.н. НОМЕР_1 , зареєстрований за сторонньою особою, та торговий батискаф № 6. 
При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вищенаведених посилань.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Таким чином, посилання ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не було встановлено обсягу всього спільно нажитого майна не заслуговують на увагу. Крім того, приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Втім, в матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом, або зустрічними позовними вимогами, щодо поділу (компенсацію) автомобіля марки ЗАЗ Сенс, 2011 р.н. д.н. НОМЕР_1 , та торгового батискафа № 6. 
Посилання ОСОБА_1 про усну домовленість між сторонами про порядок поділу майна, за якою автомобіль марки Opel Astra G, 2003 р.в., д.н. НОМЕР_1 , залишається у власності скаржника, з урахуванням заперечень ОСОБА_2 цієї обставини, також не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, наявність застереження у рішенні суду, яким між сторонами розірвано шлюб, про відсутність суперечок про розподіл майна, не є підтвердженням тієї обставини, що сторони дійшли згоди про конкретний розподіл сумісного майна подружжя.
Щодо строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених, зокрема, частиною другою статті 72 цього Кодексу.
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Отже, законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України.
Згідно з частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Так, в обґрунтування пропуску позивачем строку позовної давності, ОСОБА_1 зазначав, що після розірвання шлюбу сторони продовжували спілкуватися та проживати за однією адресою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 16 січня 2019 року, з якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 (а.с. 62). А отже, вказана обставина, на думку скаржника свідчить про те, що позивач була обізнана (або могла довідатись) про продаж автомобілю, тим більш, продаж було здійснено за її згодою. 
Відхиляючи доводи щодо пропуску ОСОБА_2 позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що про порушення свого права, а саме відчуження ОСОБА_1 спірного автомобілю, позивач дізналась під час судового розгляду, після задоволення її клопотання про витребування доказів, у грудні 2018 року, і саме з цього часу почався перебіг позовної давності. 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, зобов`язаний довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Аналогічна правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16.
Колегія суддів погоджується в повному обсязі з висновком суду, оскільки письмова згода ОСОБА_2 , на продаж автомобілю в матеріалах справи відсутня, а на підтвердження того, що позивач не могла довідатись про відчуження майна раніше, в матеріалах справи міститься відповідь МВС України Регіонального сервісного центру в Запорізькій області територіального центру № 2343 від 21 червня 2018 року, на адвокатський запит, з якої вбачається, що інформація про зареєстровані ТЗ та відомості про їх власників, мають конфіденційний характер, і можуть надаватися виключно власникам ТЗ про зареєстровані за ними ТЗ, а також за запитами судів, органів місцевого самоврядування, тощо (а.с. 11). Крім цього, про необізнаність ОСОБА_2 про продаж автомобіля Opel Astra G, 2003 р.в., д.н. НОМЕР_1 , свідчить також її процесуальна поведінка, зокрема, звернення до суду з позовом з вимогами (до їх уточнення) саме про визнання за нею права власності на Ѕ частину автомобіля. 
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2020 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 02 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: