Постанова
Іменем України
02 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 161/5267/20
провадження № 61-14015св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Присяжнюк Л. М., від 22 червня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Карпук А. К., 
Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., від 09 вересня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2013 року відповідно до тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг  ОСОБА_1 підписавши анкету-заяву, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості. 
При цьому, відповідач своїм підписом підтвердив згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг.
У зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 17 березня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 39 049, 88 грн, з якої: 17 203, 82 грн заборгованість за простроченим кредитом, 9 689, 88 грн заборгованість за процентами, нарахованим на прострочений кредит згідно статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), 9 820, 47 грн пеня та штрафи: 500 грн (фіксована частина) і 1 835, 71 грн (процентна складова).
Вказану суму заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 22 червня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із недоведеності факту укладення кредитного договору та його умов, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитними коштами. При цьому, суд зазначив, що наданий позивачем розрахунок не підтверджує укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 22 червня 2020 року залишено без змін.
Приймаючи постанову від 09 вересня 2020 року, колегія суддів виходила з того, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131св19). 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
18 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку представник 
АТ КБ «Приватбанк» Крилова О. Л. подала касаційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 вересня 
2020 року у цивільній справі № 161/5267/20, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду. 
У листопаді 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій, які при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, 
від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц. 
Крім того, заявник вважає, що наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного Великої Палати Верховним Судом у постанові від 09 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц, з огляду на те, що на відміну від вказаної справи в матеріалах розглядуваної справи міститься конкретна редакція Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження.
Наголошує на тому, що з моменту підписання відповідачем анкети-заяви, між сторонами було укладено договір в порядку частини першої статті 634 ЦК України та на його підставі ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку №  НОМЕР_1 , на яку встановлено кредитний ліміт, що змінювався. 
Звертає увагу касаційного суду, що ОСОБА_1 після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, в тому числі отримував кредитні кошти з власної ініціативи та частково погашав наявну заборгованість, звертався до Банку з метою перевипуску картки.
Стверджує, що всупереч вимог статей 526, 527, 530, 549, 550, 551, 625, 1054 ЦК України суди безпідставно звільнили відповідача від обов`язку повернути фактично отримані кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
12 березня 2013 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та між АТ КБ «ПриватБанк» та отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
За розрахунком Банку станом на 17 березня 2020 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 049, 88 грн, яка складається із: 
-         17 203, 82 грн заборгованості за простроченим кредитом;
-         9 689, 88 грн заборгованості за процентами, нарахованим на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України;
-         9 820, 47 грн пені
-         штрафів: 500 грн (фіксована частина) і 1 835, 71 грн (процентна складова).
Банком надана виписка по рахунку ОСОБА_1 за картками № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_1 та довідка про те, що картки із вказаними номерами видані ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із положенням пунктів 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не в повній мірі.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та 
вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку 
АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 12 березня 2013 року процентна ставка не зазначена.
Також у цій заяві відсутні умови договору щодо строку виконання зобов`язань з повернення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути зокрема заборгованість за процентами за користування простроченим кредитом згідно статті 625 ЦК України за період з 
01 листопада 2019 року по 17 березня 2020 року, а також неустойку (пеня та штраф).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в 
ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами відповідно до вимог статті 625 ЦК України та неустойки у зазначеному банком розмірі.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 березня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (квітень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та визначеної відповідальності позичальника за порушення виконання взятих на себе зобов`язань, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із  ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд враховує, що додана до позову копія наказу 
АТ КБ «ПриватБанк» № СП-2013-6528929 від 11 лютого 2013 року «Про актуалізацію Умов та Правил надання банківських послуг», містить відомості щодо внесених змін до вказаних Умов та Правил у форматі таблиці «було-стало» (перелік із дев`яти положень), однак не підтверджує факт чинності саме наданого позивачем витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку на час підписання  ОСОБА_1 анкети-заяви.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірі встановленому статтею 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки Національного банку України) позивач не заявляв.
Пред`являючи вимогу про стягнення 9 689, 88 грн заборгованості за процентами, нарахованим на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, позивач порядок їх нарахування (починаючи із 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта) та розмір (86, 4 % для картки «Універсальна», 84 % для картки «Універсальна голд») обґрунтував посиланням на положення пункту 2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в редакції від 01 березня 2019 року, які за висновками судів не можна вважати складовою кредитного договору, укладеного між сторонами.
З огляду на відсутність в анкеті-заяві строку кредитування (строку повернення  ОСОБА_1 кредиту) та ненадання суду доказів пред`явлення Банком в порядку статті 530 ЦК України відповідної вимоги щодо виконання позичальником обов`язку із повернення кредиту до подання цього позову, відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за визначений банком у позові період.
Разом з тим, не можна погодитись із висновком судів в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту.
Так, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що в анкеті-заяві, підписаній  ОСОБА_1 13 березня 2013 року, не заповнені поля щодо виду картки та зазначення бажаного розміру кредитного ліміту. Крім того, апеляційним судом вказано на відсутність доказів отримання відповідачем платіжних карток.
Звертаючись до суду із цим позовом банк надав суду зокрема анкету-заяву 
від 13 березня 2013 року за підписом ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, виписку по рахунку ОСОБА_1 за картками № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_1 за період із 12 березня 2013 року по 06 березня 2020 року, довідку про видачу відповідачу кредитних карток № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_1 іззазначенням строку їх дії, а також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 .
При цьому, банк стверджував, що згідно виписки по картковим рахункам позичальник ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково виконував свої зобов`язання щодо їх повернення.
Верховний Суд вважає за необхідне вказати, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу);
Таким чином наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом.
За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом не узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16-ц (провадження № 61-16362св18), 
від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц (провадження 
№ 61-47353св18) та від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц (провадження № 61-39196св18), на які заявник посилався у касаційній скарзі, як на підставу оскарження судових рішень у цій справі, та висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18 (провадження № 61-6279св19), 
від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження 
№ 61-10096св20), прийнятими після подання касаційної скарги у розглядуваній справі.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 . Суми непогашеного кредиту у розмірі 17 203, 82 грн. 
Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях суперечать висновкам Верховного Суду у постановах 
від 23 грудня 2019 року в справі № 375/250/18, від 23 січня 
2018 року у справі № 755/7704/15, а також у постанові від 26 вересня 
2018 року в справі № 159/2146/15 є необґрунтованими, оскільки у зазначених заявником рішеннях судами встановлені різні фактичні обставини.
Підстав для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом від 03 липня 
2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), не встановлено.
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом неправильно застосовано норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк».
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
АТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до суду з позовом сплачено 2 102 грн судового збору, а за подання апеляційної та касаційної скарги 3 153 грн та 4 204 грн відповідно.
Враховуючи часткове задоволення вимог касаційної скарги, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню із ОСОБА_1 в загальному розмірі 4 161, 96 грн (пропорційно до задоволеної частини позовних вимог - 44 %), з яких 924, 88 грн в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подачу позову, 
1 387, 32 грн - за подачу апеляційної скарги та 1 849, 76 грн - за подачу касаційної скарги.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 вересня 
2020 рокув частині вирішення позовних вимог про стягнення з           ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитом в розмірі 17 203, 82 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1  на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 17 203 (сімнадцять тисяч двісті три) гривні 82 копійки.
В іншій частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду 
від 09 вересня 2020 рокузалишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подачу позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі 
4 161 (чотири тисячі сто шістдесят одна) гривна 96 копійок.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:  	Є. В. Синельников   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович