УХВАЛА
 
04 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 334/363/18
провадження № 51-5765 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня    2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року.
 
Оскаржені судові рішення
1.  Зазначеним вироком, зміненим апеляційним судом у частині зарахування в строк покарання ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Запоріжжя, 
засуджено за частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання на строк 9 років позбавлення волі. 
2.  Судом першої інстанції встановлено, що 24 травня 2017 року приблизно о 17:30 ОСОБА_5 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , завдав малолітньому потерпілому ОСОБА_6 не менше як десять травматичних впливів руками та ногами, спричинивши тим самим різного ступеню тілесних ушкоджень, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_2 той помер у лікарні. 
Вимоги і доводи, наведені в касаційній скарзі 
3.  У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення скасувати і кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрити на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
4.  На обґрунтування своїх вимог зазначає, що зміна судом першої інстанції обвинувачення в частині часу та мотиву скоєння злочину, зазначених в обвинувальному акті, внаслідок чого у вироку зазначено інший час скоєння злочину. Крім того, має місце не встановлення мотиву злочину, що є порушенням вимог статей 337, 338 КПК. 
5. Висновок суду як першої, так і апеляційної інстанції, про винуватість                            ОСОБА_5 ґрунтується не на конкретних доказах, а на твердженні, що ніхто інший не міг спричинити потерпілому виявлені у нього тілесні ушкодження, що є припущенням та порушенням частини 3 статті 62 Конституції України та частини 3 статті 373 КПК.
6. Як при розгляді справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції в порушення вимог статті 94 КПК, мали місце вибірковість оцінки доказів, невмотивоване ігнорування доказів, наданих стороною захисту та надання переваги одним доказам над іншими.
7. Судом апеляційної інстанції, всупереч вимогам статті 23, часитини 3 статті 404 КПК здійснено переоцінку доказів за власною ініціаитивою без їх безпосередньогго дослідження.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 424–428 КПК, Суд постановив:
Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3