Постанова                                                   
іменем України
06 жовтня 2020року
м. Київ
справа № 511/1624/19
провадження № 51-2048км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Одеського апеляційного суду від 19 лютого  2020 року у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019160390000441 від 09 червня 2019 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брянка Луганської області, громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 1 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 КК.
Згідно з вироком ОСОБА_6 засуджено за злочин, учинений за таких обставин.
08 червня 2019 року ОСОБА_6 у вечірній час разом із ОСОБА_8 знаходились в приміщенні будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де разом розпивали алкогольні напої. 
В той же вечір, перебуваючи за вказаною адресою в стані алкогольного сп`яніння, о 22:30 ОСОБА_6 умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_8 , взяв зі столу кухонний ніж, яким завдав останньому два удари у живіт, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження. 
Перевіряючи вказаний вирок суду першої інстанції під час апеляційного розгляду, 19 лютого 2020 року апеляційним судом ухвалено новий вирок, яким скасовано вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання.
ОСОБА_6 за частиною 1 статті 121 КК призначено покарання у виді позбавлення волі 5 років.
Відповідно до вимог частини 5 статті 72 КК ОСОБА_6 зараховано в строк покарання строк його попереднього ув`язнення 09 - 11 червня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
ОСОБА_6 взято під варту в залі суду негайно.
Строк відбуття покарання ухвалено обчислювати з 19 лютого 2020 року.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого ставить вимогу про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вважає, що апеляційний суд дійшов до необґрунтованого висновку щодо недобровільного визнання засудженим вини, оскільки на досудовому розслідуванні було визнано пом`якшуючу покарання обставину – щире каяття, засуджений сам викликав карету швидкої допомоги та ним не було вчинено будь-яких дій, спрямованих на приховування слідів злочину, потерпілий вказував на те, що він сам спровокував засудженого на конфлікт, просив не позбавляти засудженого волі. 
Також захисник вказує на дані довідки ЦРЛ про стан здоров`я засудженого.
Крім того, захисник вважає, що було порушено таємницю наради суддів. Зокрема ним зазначається про негайне взяття під варту засудженого поліцейським у форменному одягу, котрий прибув одразу після виходу суддів до нарадчої кімнати.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вироком апеляційної інстанції. Обґрунтування касаційної скарги засудженого аналогічні касаційній скарзі його захисника.  
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах. 
Мотиви Суду
 
Обґрунтованості доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 за частиною 1 статті 121 КК, правильності кваліфікації його дій у касаційних скаргах засуджений та його захисник не заперечують та не оскаржуть.
Що стосується доводів засудженого та його захисника про скасування апеляційним судом відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів виходить з такого.
Суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років зі звільненням від його відбування з випробуванням, враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відноситься до тяжкого злочину, дані про особу засудженого, а саме те, що він характеризується задовільно за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є внутрішньо переміщеною особою згідно довідки від 12 лютого 2018 року за №0000474554 та має постійне місце реєстрації та проживання у м. Роздільна. Суд також враховував вік засудженого, якому виповнилося 65 років, наявність у нього пенсійних виплат, тобто засобів для існування, а також те, що покарання за минулий злочин він відбув повністю, до адміністративної відповідальності за останній рік не притягувався, має прагнення до позитивних змін.
Судом враховував, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненні злочину, активно сприяв розкриттю злочину, які відніс до обставин, що пом`якшують покарання. Також суд враховував поведінку засудженого після вчинення ним злочину, а саме те, що він надав допомогу потерпілому, викликав карету швидкої медичної допомоги та сприяв відверненню тяжких наслідків, які могли наступити для потерпілого в результаті ножового поранення. Обтяжуючою покарання обставиною суд першої інстанції визнав вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, суд першої інстанції відповідно до частини 1 статті 368 КПК приймав до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого. Зокрема враховано досудову доповідь Роздільнянського РВ філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області стосовно ОСОБА_6 про те, що орган пробації дійшов до висновку, що стислий огляд виявлення криміногенних факторів ризику щодо вчинення повторних злочинів оцінено як високий, однак, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість ОСОБА_6 та його спосіб життя, історію правопорушень, ймовірність вчинення повторного злочину, відношення до вчиненого злочину, щире каяття, сприяння у розкритті злочину, орган пробації вважав, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливо за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення злочинів. У майбутньому до нього необхідно застосувати заходи контролю, підтримки та допомоги, які можуть вплинути на зниження факторів ризику вчинення повторного злочину. 
Таке покарання судом першої інстанції вважалося необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Проте, суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками місцевого суду. 
Апеляційний суд встановив, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про щире каяття засудженого та активне сприяння розкриттю злочину. Зокрема, визнано недобровільність визнання засудженим вини з огляду на те, що він був затриманий як підозрюваний, та будучи викритим, підтвердив свою участь у вчиненні злочину. При цьому зазначивши, що протиправні дії спровокував саме потерпілий. Також встановлено, що карету швидкої медичної допомоги викликала інша особа.
Крім того, апеляційний суд вважав, що дані про особу засудженого здобули неналежну оцінку, зокрема, те, що він раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, судимість за який у нього не знята та не погашена, менш ніж через півтора роки після звільнення по відбуттю покарання, знову вчинив тяжкий злочин проти особи, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків.
На переконання апеляційного суду, районним судом не повністю прийнято до уваги висновок орану пробації, відповідно до якого ризик вчинення засудженим повторних злочинів високий, а тому на думку органу пробації, виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства.
Відповідно до вимог статті 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями статті 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність.
Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України») у своїх рішеннях вказувалося на необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності. 
Враховуючи вказані вимоги закону та наведені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів не може визнати касаційні скарги обґрунтованими.
Апеляційний суд правильно оцінив ступінь тяжкості злочину, обставини провадження, дані про особу винного, дослідив та проаналізував обґрунтованість врахування районним судом пом`якшуючих покарання обставин, тому висновки щодо неможливості виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування покарання колегія суддів вважає обґрунтованими. 
Отже, колегія суддів не вбачає недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). 
Що стосується доводів сторони захисту щодо порушення таємниці нарадчої кімнати шляхом присутності в судовому засіданні працівника правоохоронного органу, яким після оголошення рішення було здійснено взяття під варту засудженого, то вони є неспроможними. Працівники правоохоронного органу присутні в судах задля   забезпечення   безпеки працівників суду, осіб, які беруть участь під час судового провадження, негайного виконання рішень, тощо. Вказане не може свідчити про порушення таємниці наради суддів.
Таким чином, колегією суддів не встановлено невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону щодо засудженого ОСОБА_6 . 
На підставі наведеного, касаційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають, а вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями  433, 434, 436 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Одеського апеляційного суду від 19 лютого  2020 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу та касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 — без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_3                           ОСОБА_2