УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 163/1265/18
провадження № 51-6188ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, яку постановлено в межах кримінального провадження № 12018030000000170, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, проживаючого у тому АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального Кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Любомльського районного суду Волинської області від 09 грудня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців. 
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 19 травня 2018 року близько 02 год 30 хв, керуючи автомобілем «ЗАЗ ВІДА», державний номерний знак НОМЕР_1 , на 481 км автодороги сполученням «Київ-Ковель-Ягодин», що в цьому місці має одну смугу в одному напрямку двостороннього руху, в порушення п.п. 2.3б, 11.3, 12.9б, 34.1.1 Правил дорожнього руху не був уважним, проігнорував вимоги дорожнього знаку 1.26 «Двосторонній рух», перетнув горизонтальну дорожню розмітку 1.1, виїхав на зустрічну смугу руху та, рухаючись із перевищенням максимально допустимої швидкості руху, допустив створення аварійної обстановки – занос автомобіля та зіткнення з автомобілем «Vauxhall Vektra», номерний знак НОМЕР_2 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «Vauxhall Vektra» ОСОБА_5 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, пасажир автомобіля «ЗАЗ ВІДА» ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 24 вересня 2020 року змінив вирок місцевого суду, постановив виключити з вироку додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік 6 місяців та, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_4 звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4  та посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення  ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України. Зокрема, прокурор вважає, що апеляційний суд недостатньо врахував всі обставини кримінального провадження, зокрема, що через дії засудженого, настали тяжкі та незворотні наслідки – смерть чоловіка та спричинення тяжких тілесних ушкоджень іншій особі. Крім того, прокурор вважає, що апеляційний суд не обґрунтував відсутність підстав для застосування додаткового покарання до засудженого. Також, на думку прокурора, судом не в повній мірі враховано характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та обставин його вчинення.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого  ОСОБА_4  у вчиненні інкримінованого йому злочину, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК України), Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд апеляційної інстанції, звільняючи  ОСОБА_4 від відбування ним, на підставі ст. 75 КК України, призначеного покарання, згідно з указаними нормами закону врахував: суспільну небезпечність діяння, що характеризується необережною формою вини, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебував, не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання та роботи, характеризується виключно з позитивної сторони, має на утриманні дитину що навчається, зобов`язується в подальшому дотримуватись бездоганної поведінки та з врахуванням думки потерпілих, які вважають можливим призначення покарання з випробуванням, а також те, що він повністю відшкодував заподіяну шкоду потерпілим.
Крім того, апеляційний суд взяв до уваги той факт, що звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням надасть йому можливість продовжити відшкодування шкоди потерпілим.
Також суд встановив обставини, які значно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину про які детально зазначив у своєму рішенні.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4  та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
До того ж, апеляційний суд зазначив про те, що застосування додаткового виду покарання до засудженого є альтернативним, має бути доцільним і його призначення повинно застосовуватися з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його наслідків, та інших обставин які можуть свідчити, що вказаний вид покарання буде сприяти попередженню скоєння нових злочинів. Тому застосування його до ОСОБА_4 , за обставин цієї справи, є недоречним, оскільки позбавлення права керувати транспортними засобами поставить його сім`ю у скрутне матеріальне становище, у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 працює водієм, має на утриманні дітей, одна з яких навчається на денній платній формі навчання. Такий висновок правильним вважає й Верховний Суд. Тому посилання прокурора на те, що суд апеляційної інстанції не обґрунтував відсутність підстав для застосування додаткового покарання до засудженого є безпідставними.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні  ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене  ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3