Номер провадження: 22-ц/813/9199/20 
Номер справи місцевого суду: 947/26023/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Калініченко Л.В., -
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 , в якій просила застосувати обмежувальний припис строком на шість місяців, із заходами тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , а саме:
- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці фактичного проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців;
- обмежити спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , строком на 6 місяців;
- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо остання за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на 6 місяців;
- заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців.
В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначила, що з 24 вересня 1988 року, вона та ОСОБА_2 , перебувають в зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_2 на протязі багатьох років постійно ображав її, вчиняв фізичне насильство та не надавав матеріальної допомоги.
09 липня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено постанову якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк п`ять діб. Постанова набрала законної сили 13 серпня 2020 року.
Підставою для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності стало те, що 04 травня 2020 року ОСОБА_2 морально знущався з неї та побив, за наслідком чого вона викликала поліцію, працівники якої все зафіксували, та стосовно ОСОБА_2 було складено терміновий заборонний припис на строк 8 діб, а саме: з 04.05.2020 року по 12.05.2020 року, що підтверджується копією термінового заборонного припису. Однак, ОСОБА_2 порушив терміновий заборонний припис, оскільки з`явився вже наступного дня та знову знущався над неї.
За наслідком вчинених ОСОБА_2 дій, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 відкрилася кровотеча та її забрали у лікарню КНП «МКЛ №11». 19 червня 2020 року стався інсульт через черепно-мозкову травму отриману 04 травня 2020 року, а 07 травня 2020 року від болю у животі відкрилася кровотеча, заявниця втратила свідомість та викликала свого лікаря, якого ОСОБА_2 не впустив до квартири, за наслідком чого лікар викликав швидку, а вона викликала поліцію.
З 07.05.2020 року по 13.05.2020 року, заявниця перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділені лікарні №11. Заявниця зазначила, що 19.06.2020 року у неї стався інсульт, після чого її було доставлено до КУ «Міська клінічна лікарня №10» у неврологічне відділення, де вона перебувала до 30.06.2020 року, а надалі по цей час перебуває на амбулаторному лікуванні та потребує тривалого лікування. Як стверджує заявниця, за час її перебування у лікарнях, чоловік поміняв замки в квартирі, хоча вона є власником квартири, у зв`язку з чим була змушена проживати у подруги.
В Єдиному реєстрі досудових розслідувань 29 травня 2020 року, на підставі її заяви зареєстроване кримінальне провадження: 12020161500001021, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 (чинна до 01 липня 2020 року) (КК України 2001), що підтверджується копією Витягу з ЄРДР.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити заяву, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення норм матеріального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначила, що висновки суду про те, що подана заява не підтверджена належним чином не відповідають дійсності, оскільки заявницею надані належні та допустимі докази на підтвердження вимог заяви.
Відзиву до суду надано не було.
Сторони про розгляд справи на 26 листопада 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 39-42).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (30 листопада 2020 року).
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 24 вересня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
04.05.2020 року відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №644171 від 04.05.2020 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Зазначений протокол був складений за наслідком того, що 04.05.2020 року та на протязі декількох місяців ОСОБА_2 словесно ображає, погрожує фізичною розправою своїй дружині ОСОБА_1 , чим здійснив психологічне насильство, чим порушив ч.1 ст.173-2 КУпАП.
За наслідком розгляду вказаних матеріалів про адміністративне правопорушення, 09 липня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено постанову, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкаю чого за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого, ч.1 ст.173-2 КУпАП, та призначено адміністративне покарання у вигляді адміністративного арешту на строк – п`ять діб.
Зазначену постанову, залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13.08.2020 року по справі №522/7646/20.
У вказаній постанові суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, підтверджується матеріалами адміністративної справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії АПР 18 №644171; копією термінового забороненого припису стосовно кривдника серії АА№064831; заявою та поясненнями ОСОБА_1 ; медичними висновками та документами стосовно ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заявлених вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом – Закон).
Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Економічне насильство – форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», постраждала особа має право на: 1) дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; 10) звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству; 11) своєчасне отримання інформації про остаточні рішення суду та процесуальні рішення правоохоронних органів, пов`язані з розглядом факту вчинення стосовно неї домашнього насильства, у тому числі пов`язані з ізоляцією кривдника або його звільненням.
Як зазначено у ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема: постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, необхідністю у видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , аргументувала заяву вчинення щодо неї психологічного і фізичного насильства, що підтверджується лише фактами встановленими постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13.08.2020 року.
Заявниця стверджувала, що вона фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , натомість в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України до суду жодного доказу на підтвердження фактичного місця проживання ОСОБА_1  за вказаною адресою до суду надано не було, як і доказів на підтвердження проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою.
Також не надано доказів на підтвердження кому належить на праві власності нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
З паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Київським РВ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited v. Ukraine», № 19336/04, § 166–168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Виходячи з наявної інформації стосовно зареєстрованого місця проживання заявниці за адресою: АДРЕСА_3 , та за відсутності підтверджуючих доказів стосовно місця перебування останньої за адресою: АДРЕСА_2 , як і доказів кому належить вказана квартира на праві власності, суд прийшов до вірного висновку про необґрунтованість вимог заявниці стосовно застосування до ОСОБА_2 обмежувальних приписів до ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такими діями можуть бути порушені майнові права і інтереси, як ОСОБА_2 , так і третіх осіб, а відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Також відповідають обставинам справи висновки суду про те, що заявницею не надано доказів, що ОСОБА_2 наразі у будь-який спосіб, після застосованих до нього видів адміністративного стягнення постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року, здійснюються дії з переслідування ОСОБА_1 , погрожує їй або вчиняє інші насильницькі дії щодо неї.
На підставі вищевикладених обставин, суд у відповідності до вимог закону, зьясувавши обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що подана ОСОБА_1 заява не підтверджена належним чином, тому задоволенню не підлягає.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду про те, що подана заява не підтверджена належним чином не відповідають дійсності, оскільки заявницею надані належні та допустимі докази на підтвердження вимог заяви, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 , звертаючись до суду з апеляційною скаргою своїм фактичним місцем проживання зазначила адресу: АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у різних квартирах, при цьому доказів того, що вони проживають разом до суду від ОСОБА_1 надано не було.
Також колегія суддів не приймає до уваги надані до суду ОСОБА_1 фотографії, як на доказ її побиття, оскільки вказані докази не є достатніми доказами для встановлення доведення вчинення фізичного насильства саме ОСОБА_2 .
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а доказів на спростування доводів заявлених вимог до суду надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк