ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 грудня 2020року
м. Київ
Справа №743/1748/18
Провадження № 51-39км20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілої                                                    ОСОБА_6 ,
представника потерпілих                        ОСОБА_7 ,
захисника                                                   ОСОБА_8 ,
представників цивільного
відповідача                                                 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, захисника засудженого ОСОБА_11 – адвоката ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 12018270220000312 по обвинуваченню
ОСОБА_11 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Велика Вісь Ріпкинського району Чернігівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2019 року ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. За ч. 1 ст. 135 КК України ОСОБА_11 визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Також вироком вирішено питання щодо цивільного позову. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка: на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 50150 грн. та 300000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди; на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 300000 грн.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, 22 серпня 2018 року близько 22 год. 16 хв. ОСОБА_11 , керуючи зернозбиральним комбайном JOHN DEERE S770, р. н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Великі Осняки - Сибереж - Гучин Ріпкинського району Чернігівської області у напрямку від с. Великі Осняки до с. Гучин Ріпкинського району Чернігівської області, на відстані 1050 м до дорожнього знаку 5.45 «с. Ямище», в порушення вимог п. 2.3 б, п. 10.1, п. 12.3 Правил дорожнього руху проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, перед зміною напрямку свого руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав за межі проїзної частини на ліве узбіччя по напрямку свого руху, та не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_14 , яка перебувала біля лівого краю проїзної частини за напрямком руху ОСОБА_11 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням її смерті.
Також, ОСОБА_11 органом досудового розслідування обвинувачувався в тому, що 22.08.2018, о 22.16 год., рухаючись по автодорозі Великі Осняки - Сибереж - Гучин Ріпкинського району Чернігівської області у напрямку від с. Великі Осняки до с. Гучин Ріпкинського району Чернігівської області та здійснивши наїзд на ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілу у небезпечний для життя стан, в порушення вимог п. 2.10 Правил дорожнього руху, не зупинив керований ним зернозбиральний комбайн та на місці пригоди не залишився, не вживши всіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, яка перебувала у небезпечному для життя стані та була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, при цьому маючи змогу надати їй таку допомогу.
Зазначені дії ОСОБА_11 органом досудового розслідування кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України, зазначив, що стороною обвинувачення не доведено умисел ОСОБА_11 на ненадання допомоги ОСОБА_14 .
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року зазначений вирок залишений без змін.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України, а апеляційний суд необґрунтовано з таким висновком суду першої інстанції погодився та не спростував доводи апеляційної скарги прокурора. Також вказується, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою і доводи щодо недотримання судом першої інстанції вимог ст. 65 КК України при призначенні ОСОБА_11 покарання і останньому призначено м`яке покарання.
У касаційній скарзі захисник засудженого, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дав вичерпної відповіді на всі доводи апеляційної скарги захисника, не усунув протиріччя у висновках суду першої інстанції щодо досліджених доказів, безпідставно відмови у повторному дослідженні доказів, ухвала апеляційного суду ґрунтується на припущеннях. Зазначається, що суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, у вироку не вказав порушення яких саме конкретних правил перебуває у причинному зв`язку із наслідками, що настали.
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень.
Касаційна скарга мотивована тим, що розмір моральної та матеріальної шкоди судом визначений невірно, а наявними в справі доказами судом не доведено причетність комбайну, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю ім. Шевченко до даної дорожньо-транспортної пригоди. В порушення вимог ст. 23 ЦК України та постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судом, при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди не враховано те, що товариство компенсувало 25000 грн. в рахунок моральної шкоди та не зменшив суму відшкодування на цю суму. Вказується, що зазначена сума моральної шкоди ні потерпілими, ні судом належним чином не обґрунтована та суперечить засадам розумності, виваженості та справедливості. 
У запереченнях на касаційну скаргу цивільного відповідача потерпілі вказують на її безпідставність та необґрунтованість.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити, також підтримав касаційну скаргу цивільного відповідача та заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Прокурор частково підтримала касаційну скаргу прокурора, вважала її обґрунтованою в частині, що стосується призначеного покарання, заперечувала проти задоволення касаційних скарг захисника та цивільного відповідача.
Представники цивільного відповідача підтримали свою касаційну скаргу та касаційну скаргу захисника, заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Потерпіла та її представник заперечували проти задоволення всіх поданих касаційних скарг.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК.
З огляду на вимоги ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, однак при цьому до його компетенції входить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
Так за змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути, зокрема, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим – є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Таким чином, перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК України, Верховний Суд, окрім іншого, має з`ясувати, чи навели суди нижчих інстанцій належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки з посиланням на досліджені докази. 
Перевіривши доводи касаційної скарги сторони захисту, Верховний Суд вважає, що суди нижчих інстанцій навели переконливе обґрунтування щодо доведеності вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, послався на показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , експерта ОСОБА_20 , ; письмові докази: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23.08.2018 р., протокол огляду місця події від 23.08.2018 р., протокол огляду предмета (велесипеда) від 14.09.2019 р., висновок інженерно-транспортної експертизи № 362 від 08.10.2018 р., висновок інженерно-транспортної експертизи № 399 від 17.10.2018 р., висновок експерта № 96-МК від 19.10.2018 р., висновок експерта №835 від 23.08.2018 р., інформацію GPS- навігатора.
Наведені докази суд визнав належними та допустимими і такими, які в своїй сукупності узгоджуються між собою і є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України поза розумним сумнівом.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, погодився з висновками суду першої інстанції, навівши в ухвалі належні і достатні мотиви на спростування доводів поданих апеляційних скарг.
Спростовуючи, зокрема, доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд цілком слушно зазначив, що показання свідків та потерпілих підтверджують обставини вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
При цьому для усунення суперечностей, які містяться, на думку сторони захисту, у висновку експерта та у вироку апеляційним судом було допитано експерта ОСОБА_20 , який підтвердив правильність і дійсність своїх експертних висновків щодо розташування тіла потерпілої та щодо слідів комбайну, які залишені на трав`яному узбіччі.
Вказані висновки не суперечать висновкам, які містяться у вироку суду.
Також апеляційним судом були ретельно досліджені пояснення спеціаліста ОСОБА_21 , надані в ході апеляційного перегляду, щодо записів GPS- навігатора, при цьому вказаний спеціаліст чітко вказав, що в час, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, на ділянці дороги інші комбайни не проїжджали, як і інші автомобілі.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про призначення хімічної експертизи, то апеляційний суд слушно зазначив, що пройшов тривалий час, протягом якого комбайн експлуатувався, тому немає сенсу її проводити. Крім того по даному кримінальному провадженню достатньо доказів, якими підтверджується винуватість ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України.
Підстав вважати висновки судів першої та апеляційної інстанції в цій частині немотивованими та сумнівними Верховний Суд не вбачає.
Не є обґрунтованими і доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставного виправдання ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України.
За нормами ч. 1 ст. 135 КК України кримінальна відповідальність передбачена за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Як правильно зазначив суд першої інстанції суб`єктивна сторона цього злочину полягає у прямому умислі, тобто винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє в цьому.
Однак винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України сторона обвинувачення обґрунтовувала самим лише фактом залишення ним місця ДТП. Проте будь-яких доказів, що ОСОБА_11 свідомо залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, знаючи, що він здійснив наїзд на потерпілу і остання перебуває у небезпечному для життя стані, стороною обвинувачення не надано.
Крім того, в ухвалі Верховного Суду України від 06 березня 2014 року (провадження № 5-1кс14), на яку посилається прокурор, чітко зазначено, що в діях особи наявний склад злочину лише тоді, коли вона достовірно знала про небезпеку, що загрожує потерпілому, і про те, що вказана небезпека загрожує життю останнього. Тільки неусвідомлення особою небезпечного для життя стану безпорадної особи виключає кримінальну відповідальність за залишення в небезпеці.
Будь-яких доказів, що ОСОБА_11 достовірно знав про небезпеку, що загрожує потерпілій, і про те, що вказана небезпека загрожує її життю, в матеріалах провадження не міститься, і на це цілком слушно вказав суд першої інстанції.
Щодо посилання прокурора на постанову Верховного Суду від 24 травня 2018 року (справа № 128/5462/14-к), то вказане рішення стосувалося зовсім інших обставин, і там винувата особа знала про небезпечний для потерпілого стан і легковажно розраховувала, що можлива допомога буде надана іншими особами.
Поряд з наведеним Верховний Суд не погоджується і з твердженнями прокурора щодо м`якості призначеного покарання.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_11 , відповідно до положень ст. 65 КК України, оцінив дані про особу, відсутність як пом`якшуючих так і обтяжуючих покарання обставин, а також безпосередньо обставини кримінального правопорушення з точки зору їх суспільної небезпеки, психічне ставлення ОСОБА_11 до своїх протиправних дій, а також те, що злочин вчинено з необережності, висновок органу пробації, думки потерпілих щодо призначення покарання.
Призначене покарання, на думку Верховного Суду, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
Поряд з наведеним Верховний Суд не погоджується і з доводами касаційної скарги цивільного відповідача.
З матеріалів провадження вбачається, що потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_6 заявили вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди, спричиненої смертю доньки, у розмірі 600 000 грн. кожному.
Суд частково задовольнив вказані вимоги потерпілих, ухваливши рішення про стягнення з цивільного відповідача на користь кожного з потерпілих по 300 000 грн. моральної шкоди. При цьому суд вироку при викладенні показань потерпілого ОСОБА_13 зазначив, що цивільним відповідачем потерпілим було відшкодовано 25 000 грн моральної шкоди. Виходячи з того, що суд, ухвалюючи рішення щодо цивільного позову, визначає суму, яка підлягає фактичному стягненню, то Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що судом першої інстанції не було враховано суму в розмірі 25 000 грн. при визначені розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди.
Також Верховний Суд відкидає і твердження цивільного відповідача щодо неналежного підтвердження потерпілим витрат на поховання. Суд касаційної інстанції зазначає, що потерпілим долучено на підтвердження заявлених вимог накладні, які свідчить про отримання потерпілим відповідних послуг і товарів за відповідну ціну, а отже зазначені документи є належними і допустимими, більше того 16 січня 2019 року в судовому засіданні потерпілим були надані оригінали касових чеків.
Крім того Верховний Суд погоджується і з висновками суду першої інстанції щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з цивільного відповідача на користь потерпілих.
Також суд касаційної інстанції з підстав, викладених вище, відхиляє і доводи касаційної скарги цивільного відповідача, відповідно до яких судом не встановлено, що наїзд на потерпілу був здійснений на транспортному засобі, який належав цивільному відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка,
За наведених обставин Верховний Суд доходить висновку, що судові рішення відносно ОСОБА_11 відповідають вимогам кримінального процесуального закону і є законними та обґрунтованими. 
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційні скарги прокурора, захисника засудженого ОСОБА_11 – адвоката ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка залишити без задоволення, а вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року відносно ОСОБА_11 – без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                 ОСОБА_3