ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  30 жовтня 2020 року                                                                                 
м. Чернівці
справа № 727/1840/17
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Кулянда М. І.
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
секретар Вовкун Н.Ю.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: Чернівецька міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ,
третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради,
апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2018 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради, про визнання незаконним та скасування пункту 7 в додатку № 2 до пункту 2 рішення Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що є власником квартири
 АДРЕСА_1 , який складається із трьох квартир.
Власниками квартири АДРЕСА_2 у зазначеному житловому будинку є відповідачі
 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , у подальшому у їх власність перейшла також квартира АДРЕСА_3 .
Згідно з рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих від 26 березня 1954 року № 297 «Про наслідки обміру земель будівельного кварталу АДРЕСА_4 зареєстровано земельну ділянку площею 2038 кв. м, та залишено у тимчасовому користуванні землекористувачів земельну ділянку площею 475 кв. м.
Станом на 1990 рік, до набуття відповідачами права власності на квартиру АДРЕСА_2 , між наймачами квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 було встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_6 , відповідно до якого наймачі квартири АДРЕСА_3 (літ. А) користувалися частиною земельної ділянки № НОМЕР_1 , наймачі квартири АДРЕСА_2 (літ. «Б») - частиною земельної ділянки № НОМЕР_2 , а наймач квартири АДРЕСА_5 (літ. «В») - частиною земельної ділянки№ НОМЕР_3 . Вхід до квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 через частину земельної ділянки, яка була у спільному користуванні (на погодженій власниками квартир схемі під № 4), а до квартири АДРЕСА_5 .
На частині земельної ділянки, яка перебуває у її користування, вона збудувала надвірні споруди, а саме: сарай літ. «Г» та вбиральню літ. «Д».
У 2016 році їй стало відомо, що рішенням 48 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164 (пункт 7 додатку № 2 до пункту 2 вказаного рішення) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 без її згоди передано безоплатно у спільну сумісну власність частину земельної ділянки по АДРЕСА_7 площею 0,0253 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із загальної площі земельної ділянки у розмірі 0,0808 га, яка перебуває у спільному користуванні власників квартир АДРЕСА_3 , № НОМЕР_2 та НОМЕР_3
Посилаючись на те, що рішенням Чернівецької міської ради від 27 березня
2014 року № 1164 (пункт 7 додатку № 2 до пункту 2) порушено її право на користування та приватизацію частини земельної ділянки по 
АДРЕСА_7 , яка відповідно до погодженого у 1990 році між власниками квартир порядку користування земельною ділянкою, перебувала у її користуванні та, що рішення про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки прийнято без погодження з нею, як суміжним землекористувачем, позивач просила: визнати незаконним та скасувати пункт 7 в додатку № 2 до пункту 2 рішення 48 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164, визнати незаконною приватизацію земельної ділянки площею 0,0253 га (кадастровий номер 7310136300:12:003:1679) по АДРЕСА_7 ; зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0253 га по АДРЕСА_7 , шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано пункт 7 додатку № 2 до пункту 2 рішення 48 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час прийняття оскаржуваного рішення від 27 березня 2014 року № 1164, Чернівецька міська рада не мала визначених законом підстав для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 частини земельної ділянки площею 0,0253 га по АДРЕСА_7 , оскільки зазначена земельна ділянка не перебувала у їх одноосібному правомірному користуванні, навпаки нею фактично користувалася ОСОБА_1 , зокрема на ній розміщені належні їй сарай та вбиральня. Спірна земельна ділянка призначена для обслуговування багатоквартирного будинку, у якому проживають сторони, а тому відповідно до статті 42 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), вона може бути передана у власність чи у користування лише об`єднанню співвласників зазначеного житлового будинку. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про зобов`язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з неефективно обраного позивачем способу захисту та передчасно заявленої зазначеної вимоги, яка крім іншого спрямована на покладення обов`язку на третю особу, а не на відповідача.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0253 га скасувати, указану позовну вимогу задовольнити.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та зобов`язання скасувати п. 7 в додатку №2 до п. 2 рішення Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року №1164 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.
Заявники посилаються на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , який складається із трьох квартир.
Власниками квартир АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зазначеному житловому будинку є відповідачі
 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 .
Станом на 1990 рік між наймачами квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 було встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_8 , згідно з яким за погодженою схемою наймачі квартири АДРЕСА_3 (літ.А) користувалися частиною земельної № НОМЕР_1 , наймачі квартири АДРЕСА_2 (літ. «Б») - частиною земельної ділянки № НОМЕР_2 , а наймач квартир АДРЕСА_5 - частиною земельної ділянки № НОМЕР_3 . Вхід до квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 здійснюється з вулиці Мемельської через частину земельної ділянки, яка перебуває у спільному користуванні (на погодженій наймачами квартир схемі під АДРЕСА_10 а в квартиру АДРЕСА_5 . Згідно з указаною схемою у користуванні наймача квартири АДРЕСА_5 знаходилися також надвірні споруди: сарай літ «Г» та вбиральня літ «Д». 
Межі та площа земельних ділянок, що перебували у користуванні квартиронаймачів будинку АДРЕСА_8 , не визначалися.
На час приватизації наймачами квартир (1995 рік), фактична площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_7 , становила 0,0808 га. 
Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради у повідомленні від 08 квітня 2016 року № М-2796/2-04/01 підтвердив факт того, що на час прийняття рішення виконавчим комітетом Чернівецької міської Ради народних депутатів від 26 грудня 1995 року № 915/28 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» фактична площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_7 , становила 0,0808 га.
05 вересня 1995 року між співвласниками будинку АДРЕСА_8 складений проект розподілу земельної ділянки та акт встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування в натурі (на місцевості), відповідно до якого встановлювалися наступні межі земельної ділянки: від А - Б землі міської ради (користувач ОСОБА_2 ), Б - В землі спільного користування, В-Г землі міської ради (користувач ОСОБА_1 ), Г-Д землі будинковолодіння АДРЕСА_2 , від Д-А землі будинковолодіння АДРЕСА_9 .
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської Ради народних депутатів від 26 грудня 1996 року № 915/28 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_5 , як власниці квартири АДРЕСА_3 , земельну ділянку площею 0,0224 га, залишено за місцевою радою земельну ділянку площею 0,0397 га та земельну ділянку площею 0,0187 га передано у спільне користування. На підставі зазначеного рішення, 21 травня 1996 року Чернівецькою міською Радою народних депутатів ОСОБА_5 виданий державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧВ № 001631 щодо земельної ділянки площею 0,0224 га.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А. М., зареєстрованим у реєстрі за № 5793, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , право власності на земельну ділянку площею 0,0224 га, кадастровий номер 7310136300:12:003:1009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , перейшло до
ОСОБА_3 .
Рішення 40 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 26 вересня 2013 року № 980 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , як землекористувачам земельної ділянки орієнтовною площею 0,0290 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , надано дозвіл на складення проекту відведення земельної ділянки безоплатно у спільну сумісну власність із земель запасу міста.
23 жовтня 2013 року представником землевпорядної проектної організації Приватне підприємство «Акр-Плюс» у присутності замовника документації із землеустрою та суміжних землекористувачів складений протокол погодження зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_7 із суміжними землекористувачами та власниками землі, відповідно до якого ОСОБА_1 не заявляла жодних претензій щодо визначення меж земельної ділянки, яка планується до передачі у спільну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 .
Рішенням 48 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164 (пункт 7 в додатку № 2 до пункту 2 вказаного рішення) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 безоплатно передано у спільну сумісну власність частину земельної ділянки площею 0,0253 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_7 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Пунктом першим частини першої статті першої Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири є багатоквартирним будинком.  У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_8 , складається із трьох квартир, є багатоквартирним будинком.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на момент набуття позивачкою права власності на квартиру) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Таким чином, до особи, яка набула право власності на квартиру у багатоквартирному будинку, право власності або право користування на земельну ділянку не переходить.
Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема - співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Частинами першою-третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.  Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.
Згідно з четвертим та шостим пунктами частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Таким чином, визначення прибудинкової території і земельної ділянки, що належить до комунальної власності, яка за рішенням органу місцевого самоврядування можу бути передана у користування чи у власність громадян, є істотно відмінним.
Відповідно до ч.ч.4,5ст.ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку. Розміри та конфігурація такої земельної ділянки визначаються на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування.
Зазначене у статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" поняття "права на земельну ділянку" варто розуміти як оформлене у встановленому законом порядку право власності чи право постійного користування. Лише після оформлення такого права розміри і конфігурація земельної ділянки вважаються встановленими.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 7 в додатку № 2 до пункту 2 рішення Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164, ОСОБА_1 посилалася на те, що передача у спільну власність відповідачам земельної ділянки площею 0,0253 га, відбулася за рахунок земельної ділянки, призначеної для обслуговування багатоквартирного будинку та накладається на земельну ділянку, яка знаходиться в її користуванні, порядок користування якою встановлений мешканцями цього будинку ще у 1990 році, що порушує її права, у тому числі на володіння та користування належними їй надвірними спорудами - сараєм та вбиральнею.

За статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорено право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Крім того, апеляційний суд враховує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (частина перша статті 79-1 ЗК України).
Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
За наведеного, до суду із вказаним позовом може звертатися особа, яка у встановленому законом порядку набула право власності або право користування такою земельною ділянкою.
Судом встановлено, що станом на 1990 рік між наймачами квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 було встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_8 . 
При цьому, межі та площа земельних ділянок, що перебували у користуванні квартиронаймачів будинку АДРЕСА_7 , не визначалися, а земельна ділянка перебувала у власності органу місцевого самоврядування.
Разом з тим, 05 вересня 1995 року між співвласниками будинку  АДРЕСА_8  складений проект розподілу земельної ділянки, та акт встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування в натурі відповідно до якого між співвласниками будинку  АДРЕСА_7 були встановлені інші межі земельної ділянки ніж ті, що були визначені станом на 1990 рік, схемою порядку користування земельною ділянкою між власниками.
Як вбачається з протоколу погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 23 жовтня 2013 року, він не змінював встановлених та погоджених актом від 05 вересня 1995 року меж землекористування у натурі (на місцевості) між співвласниками будинку  АДРЕСА_7 .
Таким чином, оскаржуваним рішенням Чернівецької міської ради правомірно передано відповідачам земельну ділянку відповідно до проекту розподілу та акту встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування в натурі (на місцевості) від 05 вересня 1995 року, з урахуванням відсутності між сторонами спору щодо порядку користування земельною ділянкою, з огляду на наявність погодженого ОСОБА_1 проекту розподілу земельної ділянки та акту встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування в натурі (на місцевості) від 05 вересня 1995 року.
Позивачка ОСОБА_1 у протоколі погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 23 жовтня 2013 року зазначила про відсутність претензій щодо визначених меж землекористування із суміжними користувачами та власниками землі. 
Крім того, як вбачається з рішення 40 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 26 вересня 2013 року № 980, землекористувачам земельної ділянки орієнтовною площею 0,0290 га надано дозвіл на складення проекту відведення земельної ділянки безоплатно у спільну сумісну власність із земель запасу міста, а не із земельної ділянки наданої для обслуговування прибудинкової території.
Отже висновок суду першої інстанції про те, що на час прийняття оскаржуваного рішення, Чернівецька міська рада не мала визначених законом підстав для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 частини земельної ділянки, оскільки такою фактично користувалася ОСОБА_1 , є помилковим та спростовується наявними в матеріалах справи доказами. 
Доводи позивачки про те, що підписуючи протокол погодження меж земельної ділянки від 23 жовтня 2013 року, вона вважала, що погоджує здійснення відповідачами добудови до будинку та його реконструкцію не підтверджені жодними доказами.

Крім того, підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду  від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) та постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах: № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надала жодних доказів набуття у встановленому законом порядку права користування чи права власності на спірну земельну ділянку, крім схеми користування земельної ділянки між співвласниками станом на 1990 рік, межі та конфігурація земельної ділянки у встановлений законом спосіб визначені не були, а тому позивач не довела, що оскаржуваним рішенням Чернівецької міської ради про передачу відповідачам частини земельної ділянки із запасів міста порушуються її права та інтереси. 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). 

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд при прийнятті рішення не бере до уваги висновок земельно-технічної експертизи експерта Лещишина В.В. № 18008 від 22 березня 2018 року з наступних підстав.

У висновку експерта Лещишина В.В. № 18008 від 22 березня 2018 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи, зазначено, що накладення земельної ділянки площею 0,0253 га, кадастровий номер 7310136300:12:003:1679, на земельну ділянку, що згідно зі схемою порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинку АДРЕСА_6 , станом на 1990 рік, знаходиться в користуванні власника квартири АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 , наявне.

Надаючи оцінку вказаному висновку експерта, апеляційним судом встановлено, що експертний висновок виконано, виходячи зі схеми порядку користування земельною ділянкою мешканцями будинку АДРЕСА_6 , станом на 1990 рік. Однак, за відсутності визначення точних меж та конфігурації наданої позивачці в користування земельної ділянки у встановлений законом спосіб, вирішення питання про накладення земельної ділянки суміжних землекористувачів не виявляється можливим.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу (стаття 110 ЦПК України).

Оскільки схема порядку користування земельною ділянкою, яка взята до уваги експертом Лещишиним В.В. , не містить даних щодо точних меж та конфігурації земельних ділянок, які перебували в користуванні квартиронаймачів будинку АДРЕСА_6 , вказаний висновок експерта не може бути доказом взятим судом на підтвердження порушення прав позивачки та заявлених нею позовних вимог.

Щодо посилання позивачки на те, що на спірній земельній ділянці розміщені належні їй господарські споруди, суд зазначає слідуюче.

Право власності на господарські будівлі, споруди і приміщення багатоквартирного будинку/гуртожитку набуваються особами разом із набуттям права власності на житлові приміщення даного будинку/гуртожитку. 

Разом з тим, зазначені господарські будівлі, споруди і приміщення належать до об`єктів, які підлягають технічній інвентаризації (розділ 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127).
Таким чином, господарські будівлі, споруди і приміщення багатоквартирного будинку повинні бути відображені в матеріалах технічної інвентаризації на такий будинок.
Позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодних правовстановлюючих документів, в яких відображено приналежність вказаних господарських споруд до належної їй на праві власності квартири, а тому не довела, що нею на законних підставах набуто право власності чи право користування на господарські споруди, розміщені на спірній земельній ділянці.
Водночас колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
Як вбачається із змісту позовної заяви, вимогу про зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку позивачкою в прохальній частині позовної заяви покладено на відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради, який було залучено до справи як третю особу.

Згідно зі статтею 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Такий обов`язок на відповідача може бути покладено також у випадку, коли відповідач відмовляється вчинити відповідну дію.
Позивач пред`являючи матеріально-правову вимогу до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради помилково залучив його до участі у справі в якості третьої особи, оскільки у відповідності до положень статті 53 ЦПК України суд не вправі вирішувати питання про права та обов`язки третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним.
Є помилковим посилання ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції норми п. 2 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, відповідно до змісту якої у підготовчому засіданні суд вирішує питання про залучення співвідповідача, чого на думку апелянта суд не зробив.

Згідно з ч. 3 ст. 198 ЦПК України залучення співвідповідача до участі у справі можливе лише за клопотанням учасника справи, а такого клопотання ні позивачка ні її представник не заявляли.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц.

Вимог саме про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а не про зобов`язання скасувати таку реєстрацію, як фактично заявлено, позивачка до Чернівецької міської ради не заявляла, а тому підстави для задоволення відповідних вимог до Чернівецької міської ради, про що йдеться в апеляційній скарзі, відсутні

Щодо розподілу судових витрат 

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з мотивувальної частини постанови, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , а тому на користь ОСОБА_2 слід стягнути з ОСОБА_1 960 гривень судових витрат за подання до суду апеляційної скарги. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині задоволення позову про визнання незаконним та скасування пункту 7 в додатку № 2 до пункту 2 рішення Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164 з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні відмовити. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2018 року в частині задоволення позову  ОСОБА_1  до Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , Чернівецької міської ради, про визнання незаконним та скасування пункту 7 в додатку № 2 до пункту 2 рішення Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164 скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1  до  Чернівецької міської ради,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_3 , третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради, про визнання незаконним та скасування пункту 7 в додатку № 2 до пункту 2 рішення Чернівецької міської ради від 27 березня 2014 року № 1164 відмовити. 
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2018 року про відмову в задоволенні позову в частині вимог про зобов`язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 960 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання тексту повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення- 06 листопада 2020 року.
Головуючий                                         М.І. Кулянда 
Судді :                                                 О.О. Одинак
Н.Ю. Половінкіна