КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

    Апеляційне провадження                                                                   Доповідач - Кулікова С.В.
   №  22-ц/824/10900/2020

                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                   Справа № 755/18012/16-ц    
 
25 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Желепи О.В.
                                    - Олійника В.І.
при секретарі             - Климчук Т.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Чех Н.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про визнання заповіту недійсним, встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги на рухоме майно та нерухоме майно, зобов`язання вчинити дії, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про визнання спадкоємцем четвертої черги, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна, Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області про визнання права власності на спадщину за заповітом,-
 
в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., про визнання заповіту недійсним, встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги на майно, зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.
Позовна заява  ОСОБА_2  мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який проживав у квартирі АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно.
Починаючи з лютого 2008 року (після розлучення ОСОБА_4 з ОСОБА_1 )
і до смерті спадкодавця,  ОСОБА_2 і  ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, піклувалися про один одного, разом вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. Після смерті ОСОБА_4 саме  ОСОБА_2 займалася його похованням.
ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте 15 вересня 2016 року нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії зазначено відсутність доказів родинних, шлюбних чи інших відносин зі спадкодавцем.
Оскільки  ОСОБА_2  проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, то відповідно до статті 1264 ЦК України вона має право на спадкування як спадкоємець четвертої черги на рухоме та нерухоме майно, що належало спадкодавцю.
Зазначила, що заповіт ОСОБА_4 від 24 листопада 2015 року, посвідчений   секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області, не містить власноручного надпису заповідача, а інформація про посвідчення вказаного заповіту не була внесена до Спадкового реєстру, відповідно, волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, тому цей заповіт, яким ОСОБА_4 усе своє майно заповів  ОСОБА_3 , згідно зі статтею 1257 ЦК України є недійсним.
На підставі викладеного  ОСОБА_2 просила: визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 24 листопада 2015 року секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області за реєстровим № 12; встановити факт її сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 з лютого 2008 року; визнати її спадкоємцем четвертої черги як особу, що проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, на рухоме та нерухоме майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний-1» (далі - ГБК «Лівобережний-1») на вул. Челябінський, 2 у м. Києві, автомобіля ЗАЗ Sens; зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. видати їй свідоцтво про право на спадщину на вищевказане спадкове майно.
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є., про визнання спадкоємцем четвертої черги.
Зустрічна позовна заява  ОСОБА_1  мотивована тим, що вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1992 року до 26 січня 2008 року. Після розлучення і до смерті спадкодавця вони проживали разом однією сім`єю переважно за її місцем проживання, а квартиру  АДРЕСА_1 ОСОБА_4 здавав в оренду.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причиною смерті зазначено хронічну ішемічну хворобу серця. Від Київської міської прокуратури № 4  ОСОБА_1  отримала дозвіл на поховання ОСОБА_4 , нею організовано та оплачено витрати на поховання останнього.
ОСОБА_1 16 березня 2016 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте ОСОБА_2 також подала нотаріусу заяву, в якій вказувала, що має намір звернутися до суду для встановлення її факту проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем, тому вчинення нотаріальної дії зупинено до вирішення справи судом.
Вказувала, що для отримання свідоцтва про право на спадщину їй необхідно   підтвердити родинні відносини зі спадкодавцем.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати її спадкоємцем четвертої черги ОСОБА_4 як особу, що проживала з останнім однією сім`єю з 26 січня 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є., Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.
Зустрічна позовна заява  ОСОБА_3  мотивована тим, що з ОСОБА_4 він був знайомий тривалий час і про будь-які сімейні відносини з ОСОБА_2 йому та будь-яким іншим особам, що товаришували з ними, відомо не було. ОСОБА_4 розповідав про колишню дружину ОСОБА_1 , що крім неї ніхто йому ніколи не допомагав, а останнім часом він знаходився на стаціонарному лікуванні та потребував сторонньої допомоги, у зв`язку з чим  ОСОБА_1 надавала йому сторонню допомогу.
ОСОБА_4 потребував фінансової допомоги, тому  ОСОБА_3 періодично йому допомагав та надавав у борг гроші. У подальшому спадкодавець передав  ОСОБА_3  заповіт від 24 листопада 2015 року на все майно та у рахунок позичених у борг коштів.
Після смерті ОСОБА_4 у визначений законом строк  ОСОБА_3  звернувся     із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, проте нотаріус постановою від 30 жовтня 2016 року відмовив у вчиненні вищевказаної нотаріальної дії.
Зазначив, що заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, особисто підписаний заповідачем та посвідчений відповідно до частини третьої статті 1247 ЦК України. Інформацію про заповіт внесено до спадкового реєстру. Заповіт відповідає усім вимогам закону щодо його форми та посвідчення.
На підставі викладеного  ОСОБА_3 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме: квартиру  АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 у ГБК «Лівобережний-1» у м. Києві; автомобіль ЗАЗ Sens.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 з лютого 2008 року.
Визнано ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги як особу, що проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини на рухоме та нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 у ГБК «Лівобережний-1» у м. Києві; автомобіль ЗАЗ Sens.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Зазначала, що саме вона понесла витрати на поховання спадкодавця, отримала довідку про причину смерті, лікарське свідоцтво про його смерть, дозвіл на його кремацію, організовувала його поховання, отримала довідку на одержання праху та одноразову грошову допомогу на поховання.
Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_2 прийняла на себе клопоти та витрати по похованню ОСОБА_4 , у судовому рішенні не навів конкретних докази, з яких це вбачається.
Зазначила, що 08 липня 2016 року вона звернулася до Дніпровського УП ГУ НПУ в м. Києві з заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, яке полягало у незаконному заволодінні грошовими коштами у сумі 51 000 грн., які належали померлому, технікою з квартири, правовстановлюючими документами на квартиру, гараж, автомобіль, документами на наявну в квартирі техніку і меблі. Вказана обставина пояснює наявність у розпорядженні ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на майно померлого, які потрапили до неї протиправним шляхом.
Посилалася на те, що судом першої інстанції не надано оцінки тим обставинам, що ОСОБА_2 стверджуючи про те, що вона фактично проживала з 2008 року по день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі АДРЕСА_1 сплачує витрати за житлово-комунальні послуги та фактично проживає та отримує поштову кореспонденцію, медичні послуги за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Зазначила, що відсутність позовів до суду про поділ майна подружжя свідчить про те, що все майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , є спільним з ОСОБА_4 майном, нажитим у шлюбі.
Позивачу ОСОБА_2 та її свідкам не було відомо про обставини життя спадкодавця, зокрема, що з 31.12.2012 року по 08.02.2013 р. ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у Київській клінічній лікарні швидкої допомоги із проникаючими колото-різаними ранами грудної клітини, які йому заподіяла жінка, яка також вважала себе претендентом на його майно та нанесла йому небезпечні для життя різані рани.
Зазначила, що у вказаний період саме вона перебувала з ОСОБА_4 у лікарні, вирішувала усі питання, пов`язані з його лікуванням, здійснювала догляд. Гроші на лікування вони вирішили отримати від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 . Квартира перебувала в оренді з 16.01.2013 р. по 16.07.2014 р. У травні 2014 р. ОСОБА_4 уклав договір оренди гаражного боксу, який фактично перебував в оренді до грудня 2017 року.
Автомобіль ЗАЗ Sens, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, було придбано ОСОБА_4 за особисті кошти, виручені від продажу у жовтні 2013 року дачі, що розміщена на земельній ділянці на території Броварського району Київської області. Вона володіла документами на його придбання, договором страхування, водійським посвідченням на ім`я ОСОБА_4 до моменту їх незаконного заволодіння ОСОБА_2 .
Проживаючи разом з ОСОБА_4 вона особисто сплачувала за житлово-комунальні послуги, остання оплата була здійснена після смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_3 , що є доказом спільного проживання із власником житла.
Зазначила, що померлий ОСОБА_4 систематично зловживав спиртними напоями, що стало підставою розірвання шлюбу між ними. Наявність у останнього майна, що має матеріальну цінність, привабило увагу таких осіб, як ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших, які входячи у довіру та споюючи останнього бажали заволодіти його майном. Разом з тим, у випадку системного запою, стаціонарного і амбулаторного лікування, весь час з ним перебувала вона.
Також посилалась на порушення судом першої інстанції норм процесуального прав в частині оцінки доказів.
Крім цього, на порушення п.4 ч.З ст.376 ЦПК України суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Так, по позовним вимогам про зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. видати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно належним відповідачем є приватний нотаріус, який не був залучений до участі у справі в якості відповідача, що є підставою для ухвалення нового рішення у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначив, що жоден із свідків ОСОБА_1 не підтвердив факт сумісного проживання з спадкодавцем ОСОБА_4 , а свідок ОСОБА_6 пояснив, що бачив у квартирі ОСОБА_4 жінку на ім`я ОСОБА_7 . Свідок ОСОБА_8 пояснила, що перебувала у квартирі ОСОБА_4 тільки тоді, коли з ним не було жодної особи, а свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що після 2010 року взагалі не були у квартирі АДРЕСА_1 , а тому пояснити що-небудь з приводу обставин спільного проживання ОСОБА_1 з спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю пояснити не можуть. Пояснення ОСОБА_1 щодо фіктивності розлучення не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Доводи останньої також спростовуються відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Також зазначив, що позовні вимоги в частині зобов`язання приватного нотаріуса Габрієль Л.Є. вчинити певні дії судом першої інстанції залишено без задоволення, що унеможливлює порушення прав та законних інтересів нотаріуса при прийнятті оскаржуваного судового рішення.
У відзиві від 21 травня 2018 року ОСОБА_3 просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі, а справу розглянути без його особистої участі.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог останньої про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги на рухоме та нерухоме майно.
У решті рішення місцевого суду залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 653,60 грн.
Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна, про визнання спадкоємцем четвертої черги скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги на рухоме та нерухоме майно залишено без змін.
Відтак, апеляційним судом переглядається рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна, про визнання спадкоємцем четвертої черги.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, ОСОБА_3 надіслав заяву про розгляд справи без його участі, тому колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи у їх відсутність.
 Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника позивача за зустрічним позовом, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спадкоємцем четвертої черги, суд першої інстанції виходив з того, що вона не надала належних доказів проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Такий висновок суду не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1992 року до 26 січня 2008 року .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно.
Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 09 вересня 2016 року ОСОБА_4 з 11 листопада 1979 року до дня смерті був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 16 березня 2016 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статтею 1218 ЦК України).
Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
Статтею 57 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення ОСОБА_1 з позовом) передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Згідно зі статтею 58 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення ОСОБА_1 з позовом) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За правилами статей 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення ОСОБА_1 з позовом)  обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.
Згідно зі статтею 179 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення ОСОБА_1 з позовом) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Так, на підтвердження факту спільного проживання однією сімєю ОСОБА_1 надала докази, а саме: лікарське свідоцтво про смерть, дозвіл прокуратури на кремацію, лист прокуратури, накладну, товарний чек, довідки на одержання праху, лист Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, довідку про оплату ОСОБА_1 поминального обіду, що дають підстави дійти висновку, що саме ОСОБА_1 займалася похованням спадкодавця ОСОБА_4 та організацією поминального обіду.
Cвідок ОСОБА_12 у судовому засіданні підтвердила ту обставину, що була в гостях у ОСОБА_4 , коли була жива його мати. З ним проживала ОСОБА_1 . Він та ОСОБА_1 разом доглядали за матір`ю спадкодавця, коли вона хворіла. Мати ОСОБА_4 померла у 2010 році. Після смерті матері колишнє подружжя разом оформляли оренду гаража, прибирали у ньому. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що він проживав з ОСОБА_1 , вона за ним доглядала, купувала ліки.
Свідок ОСОБА_13 пояснила, що разом працювала з матір`ю
ОСОБА_4 . Вказувала, що ОСОБА_1 постійно турбувалась про його батьків: проводили разом час, доглядала за ними та забезпечувала продуктами харчування та речами побуту. Вказувала, вона періодично бачила ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а з 2013 році ОСОБА_1 доглядала ОСОБА_4 , купувала йому ліки тощо.
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що у 2010-2011 роки вона працювала у ОСОБА_4 , приїжджала до нього, готувала, прибирала. Вона також бачила як ОСОБА_1 приїжджала до нього. Вказувала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали разом.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що близько шести років знав ОСОБА_4 , за два місяці до його смерті здійснював у нього в квартирі ремонт.  ОСОБА_1 під час ремонту допомагала прибрати та готувала їсти. Спадкодавець вказував, що ОСОБА_1 є його дружиною. Він їх часто бачив, приносив їм квитанції по квартплаті.
Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 вказували, що ОСОБА_4 після розлучення з ОСОБА_1 почав зустрічатися з ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_4 з ОСОБА_1 також періодично зустрічались.
У заяві, що посвідчена 23.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гриценко С.М., ОСОБА_17 повідомив, що згідно договору оренди житлового приміщення б/н від 16.01.2013 року в період з 16.01.2013 року по 16.07.2014 року він орендував у ОСОБА_4 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Грошові кошти в рахунок орендної плати за перші два та останній місяць ним було передано за вказівкою ОСОБА_4 його дружині - ОСОБА_1 на лікування ОСОБА_4 . В подальшому орендна плата сплачувалась ним періодично ОСОБА_4 або його дружині - ОСОБА_1 . За весь час його проживання у квартирі громадянку ОСОБА_2 він не бачив та про неї не чув.
У заяві, що посвідчена 23.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гриценко С.М., ОСОБА_18 повідомив, що в період з 01.05.2014 року до 31.12.2017 року він орендував гаражний бокс номер НОМЕР_1 в ГСК «Лівобережний -1» у ОСОБА_4 згідно договору оренди № 130 від 01.05.2014 року. На прохання ОСОБА_4 протягом всього терміну оренди він особисто щомісячно сплачував орендну плату йому або його дружині - ОСОБА_1 .
Відтак, допитані у судовому засіданні свідки та ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , що надали нотаріально посвідчені заяви, в яких зазначили обставни, що були їм відомі на предмет спору, підтвердили проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 після розірвання шлюбу між вказаними особами до смерті останнього, ведення ними спільних витрат, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, участі у витратах на утримання один одного.
Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_4 з 2013 року періодично хворів та потребував сторонньої допомоги, яку і надавала ОСОБА_1 , зокрема і купували ліки тощо.
Також, у письмових поясненнях ОСОБА_3 , останній вказував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також стверджував, що вони тривалий час підтримували стосунки, проживали разом та спільно вели господарство.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_1 однією сім`єю, і на час відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_4 сплинуло більше п`яти років, протягом яких у них були взаємні права і обов`язки, що підтверджується належними та допустими доказами, які містяться в матеріалах справи та досліджені судом апеляційної інстанції, у їх сукупності з показаннями свідків, письмовими поясненнями ОСОБА_3 , та нотаріально посвідченими заявами.
До спадкоємців четвертої черги належать жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено факт спільного проваження однією сімєю не не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнвання її спадкоємцем четвертої черги як особа, що проживала із спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відтак, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не перевірив доводи ОСОБА_1 належним чином, у зв`язку з чим дійшов необгрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог.
Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі "Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини", від 31 липня 2001 року).
Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява N 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява N 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява N 54698/00, від 08 червня 2006 року).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 800,00 грн. з кожного (640 грн. за позов, та 960 грн. за апеляційну скаргу).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про визнання спадкоємцем четвертої черги скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна про визнання спадкоємцем четвертої черги задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги, як особу, що проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сімєю не менше як п`ять років до відкриття спадщини на рухоме та нерухоме майно.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 800,00 грн. з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий:                                            Судді: