ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/1789/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,        

               розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року
          у адміністративній справі № 160/1789/20  за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,  -

ВСТАНОВИВ:

          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явленого до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно непризначення пенсії за віком ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити і виплачувати пенсію за віком починаючи з дати звернення 14.11.2017 року: ОСОБА_1 з урахуванням усього стажу роботи та заробітної плати для обчислення пенсії; а також ОСОБА_2 з урахуванням усього стажу роботи, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційної інстанції позивачами через свого представника, повноваження якого підтверджено належно оформленою та нотаріально посвідченою довіреністю, з підстав неврахування судом фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі та не врахування норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини 
Апеляційна скарга позивачів мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні їх адміністративного позову у цій справі суд першої інстанції фактично виходив тільки з того, що  пенсійним органом за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначення пенсії від 14.11.2017 р. вже були прийняті відповідні рішення № 68 від 21.11.2017 року та № 67 від 21.11.2017 року, які пенсіонерами ОСОБА_3  не оскаржувалися, що на думку суду першої інстанції свідчить про відсутність у даному випадку факту бездіяльності відповідача щодо неприйняття до розгляду додаткового поданих 04.04.2019 р. та 03.08.2019 р. документів для призначення пенсій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
На підтвердження помилковості зазначених висновків суду, представник апелянтів вказує на те, що позивачі у цій справі є громадянами України і на час їх звернення до пенсійного органу були наявні усі визначені ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» умови для призначення їм пенсії за віком, і перешкодою у призначенні пенсії не міг слугувати тільки сам факт проживання вказаних пенсіонерів в Ізраїлі з перебуванням їх на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 
Також апелянт акцентує увагу судової колегії на безпідставності висновків суду першої інстанції про правомірність дій відповідача по відмові у призначенні позивачам пенсії, за результатами розгляду їх заяв від 14.11.2017 року та винесених відповідачем з цього приводу рішень № 68 від 21.11.2017 року та № 67 від 21.11.2017 року про відмову у призначенні пенсії за віком з підстав недотримання вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління ПФУ 25.11.2005 року № 22-1, які не оскаржені. Свої доводи з цього приводу представник апелянта мотивує тим, що 14.11.2017р. до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 особисто звертався із заявою про призначення пенсії за віком (додаток 2 до Порядку № 22-1), і одночасно вказуючи на втрату позивачами трудових книжок, просив пенсійний орган здійснити запити до підприємств і до архівних установ для отримання довідок про стаж, заробітну плату для обчислення пенсії, про перейменування (реорганізацію) підприємств, і інших недостатніх для призначення пенсій документів. Оскільки пенсійний орган проігнорував вказані вимоги стосовно надіслання запитів на підприємства для підтвердження стажу та заробітної плати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представник позивача самостійно робив відповідні запити, а отриманні на них документи (архівну довідку № 66-0444/83 від 28.02.2019р. про стаж роботи та заробіток ОСОБА_2 та архівну довідку № 79/66 від 11.02.2019р. про стаж роботи, виписку з наказу № 1 від 04.01.1995р., витяг з протоколу від 18.02.2011р., витяг з протоколу від 14.05.2018р., довідку про заробіток, що враховується при обчисленні пенсії № 62 від 20.03.2019р.) представник позивачів  04.04.2019 р. направляв до пенсійного управління для долучення до матеріалів пенсійних справ. Окремо, представник позивачів надсилав до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нотаріально засвідчені копії паспортів громадян України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_2 № НОМЕР_1 від 14 лютого 2019 року  і на ім`я   ОСОБА_1 № РШ86034 від 18 липня 2019р., та просив відповідача прийняти рішення стосовно призначення пенсій позивачам з врахуванням доданих документів.
Як вказує апелянт, його звернення до суду у цій справі пов`язано саме з тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не було прийнято відповідних рішень стосовно призначення пенсій позивачам з врахуванням доданих документів, а було лише сформовано листи № 8616/А-09 від 03.12.2019р. і № 8615/А-09 від 04.12.2019р. якими повідомлялося про відсутність підстав для видачі нового рішення щодо призначення пенсій за віком ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . При цьому, апелянт вважає неправильним те, що суд першої інстанції відкинув доводи позивачів щодо того, що листи відповідача від 03.12.2019 р. за вих. №8616/А-09 та від 04.12.2019 р. за вих. №8615/А-09 є рішеннями про відмову в призначенні пенсії за результатом додатково поданих документів до заяв від 14.11.2017 р.
За наведених вище обставин, апелянт спираючись на положення п.1.1, п.1.2, п.3.3. розділу III Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ч.3 ст.44 і ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вважає, що  орган, що призначає пенсію, не обмежуватися вказівкою на надання неповних документів чи покладати на пенсіонерів весь тягар доведення про їх право на отримання пенсії, а зобов`язаний був надати допомогу щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії, у тому числі і шляхом витребування відповідних документів від підприємств, організацій щодо роботи ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а з міграційної служби відомості щодо їх українського громадянства, та в разі необхідності пенсійний орган зобов`язаний був роз`яснити як документи додатково необхідно надати і встановити для цього строк, що відповідачем не було зроблено, а судом першої інстанції це не взято до уваги. 
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі також обмежився лише посиланням на вказані пенсійним органом недоліки заяв ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про призначення пенсії від 14.11.2017 року та на відсутність всіх необхідних документів, внаслідок чого відповідачем були винесені рішення №68 від 21.11.2017 року та №67 від 21.11.2017 року про відмову у призначенні пенсії за віком з підстав недотримання вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління ПФУ 25.11.2005 року № 22-1, які позивачами не оскаржувалися. При цьому, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги ні доводи позову ні встановлений факт неприйняття відповідачем до розгляду додаткового поданих документів від 04.04.2019 р. та від 03.08.2019 р., формально вказуючи на те, що з додатковими документами позивачами не подано заяви встановленого зразка, хоча питання призначення та виплати позивачам пенсії за віком з врахуванням усього стажу роботи та заробітної плати для обчислення пенсії, як особам які проживають за межами України але є громадянами України, знаходиться на вирішенні відповідача з 2017 року і досі не вирішений по суті, чи грубо порушуються конституційні права позивачів на отримання пенсії за віком.
У відиві на апеляційну скаргу, відповідач вказує на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишти його без змін. На підтвердження безпідставності доводів апелянта, відповідач посилається на те, що на дату звернення представника позивачів з заявами про призначення пенсії за віком від 14.11.2017 р., термін дії паспортів ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 вже закінчився, і відповідно ними не було підтверджено їх громадянство України, внаслідок чого були винесені рішення про відмову. Також відповідач нагологу на тому, що усі додаткові документи про роботу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були подані їх представником до пенсійного органу поза межами трьохмісячного строку, як це визначено абз.3 п.1.7 Порядку № 22-1, тому підстав для повторного розгляду заяв позивачів від від 14.11.2017 р. немає.
Обговоривши доводи апеляційної скарги представника позивачів по справі та відзиву на неї з боку пенсійного органу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин у цій справі та правильність застосування до них норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку про необхідність задоволення вимог апелянта, виходячи з нижченаведеного.
Як встановлено за матеріалами справи, предметом ініційовано позивачами спору – є захист їх конституційних прав на призначення та отримання пенсії за віком, як громадянами України, які постійно проживають за межами України, і які незалежно від їх проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а пенсійний орган за відсутності законодавчих перешкод зобов`язаний призначити їх пенсії за віком.
Відповідно, виходячи з предмету спору у цій справі та характеру спірних правовідносин, адміністративний суд вирішуючи заявлені позивачами вимоги зобов`язаний з`ясувати два основних питання: - наявності або відсутності у   ОСОБА_1 та у ОСОБА_2 права на отримання пенсії за віком; - та наявності або відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії за віком громадянам ОСОБА_1 та у ОСОБА_2 .
       Вирішуючи визначене у попередньому абзаці питання про право позивачів у цій справі на отримання пенсії за віком, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - є громадянами України, що підтверджується долученими до матеріалів адміністративної справи фотокопіями їх паспортів «громадян України для виїзду за кордон»: серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 ,  виданого 18.07.2019 р. строком дії до 18.07.2029 р. (а.с.18); та серії  РU343293 на ім`я ОСОБА_2 , виданого 14.02.2019 р. строком дії до 14.02.2029 р. (а.с.17).
Судом першої інстанції також встановлено, що до 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у м.Харкові, а надалі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебувають на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль, як громадяни України. 
Відповідно до встановлених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано спираючись на положення ст.46 Конституції України, ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" – дійшов правильного висновку, що позивачі по цій справі,  як громадяни України, проживаючі в Ізраїлі мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
На підсилення наведеної у попередньому абзаці правової позиції, суд першої інстанції також послався на Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, в якому описано право на отримання пенсії у старості у тих випадках, коли особа обрала постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами, і на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", в якому наголошується на праві отримання пенсії не залежно від місця проживання заявника, який пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, не повинен бути позбавлений права на пенсію після закінчення трудової діяльності лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.
Судова колегія в повному обсязі погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки позивачі по цій справі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянами України, проживали та працювали на території України до 2002 року, і на час звернення їх представника за нотаріально посвідченою довіреністю до органу Пенсійного фонду України - 14.11.2017 року, позивачі вже досягли пенсійного віку, і відповідно, набули права на призначення та виплату пенсії за віком.
В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.
Крім того, судова колегія зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
   Як встановлено судовою колегією за матеріалами справи, позивачі по справі скориставшись своїм правом звернення до органу Пенсійного фонду із заявами про призначення та виплату пенсії за віком, ще 27.10.2017 року видали нотаріально засвідчену довіреність №  935/17, яка має Апостіль та підтверджена в мировому суді (а.с.6), переведена на українську мову та містить в собі перелік повноважень їх представників: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – представляти їх інтереси а бути їх представниками в управліннях Пенсійного фонду України, у всіх державних органах, підприємствах, установах, організаціях…. Задля вчинення всіх необхідних дій для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержання належних їм пенсій. Цією ж довіреністю позивачі уповноважили своїх представників подавати від їх імені заяви та документи, одержувати необхідні довідки та документи, заповнювати необхідні форми, підписуватися за них при здійсненні повноважень, здійснювати платежі, а також вчиняти інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності (а.с.7).
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія зазначає про беззаперечність встановленого у цих спірних правовідносинах факту набуття ОСОБА_3 та   ОСОБА_2 права на призначення та отримання пенсії за віком на час їх звернення до пенсійного органу 14.11.2017 року, через свого представника за нотаріально посвідченою довіреністю.
Обговорюючи наведені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи  відповідача, які останнім наводилися і у відзиві на позов, та були узяті судом першої інстанції за одну із підстав для відмови у задоволенні позову, а саме те, що термін дії закордонних  паспортів ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 закінчився 29.09.2007 та 26.05.2007 р відповідно, що на час подання їх представником заяв від 14.11.2017 р. про призначення пенсії за віком позбавляло пенсійний орган сприймати ОСОБА_3 як громадян України – судова колегія з`ясувала наступне
Паспорти громадян України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (на ім`я ОСОБА_1 ) та серії  РU343293 (на ім`я ОСОБА_2 ), позивачам у цій справі були виписані замість попередніх паспортів громадян України для виїзду за кордон, про що на сторінках 3, 5 паспортів позивачів (а.с.17,18) було зроблено відповідні відмітки, а саме, про виписку цих паспортів замість раніше виданих у 1991 та у 1997 роках серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.13) та серії АС899638 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.14).
       На час звернення до пенсійного органу 14.11.2017 р. представника позивачів по справі, останнім були подані заяви та долучено до них документи, необхідні для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 , до переліку яких входили в тому числі і належно завірені копії паспорти позивачів серії АЕ 810185 від 29.09.1997 р. і серії АС899638 від 26.05.1997 р., які також зазначалися в нотаріально посвідченій довіреності на підтвердження осіб позивачів (а.с.6-7). Сам факт наявності у користуванні позивачів паспортів громадян України серії НОМЕР_3 від 29.09.1997 р. та серії НОМЕР_4 від 26.05.1997 р., з відповідними відмітками в них про перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на консульському обліку свідчить, що позивачі станом на 14.11.2017 р. не припинили свого громадянства України відповідно до статті 19 Закону України "Про громадянство  України", оскільки у разі припинення ними громадянства України паспорти були б повернуті до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.  Сам факт закінчення терміну дії паспорту громадянина України не позбавляє оссобу автомативно громадянства (для цього існує певний порядок), також як і не позбавляє громадянина України  гарантованих йому Конституцією України прав, тим більш, права пенсійного забезпечення.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Порядок нарахування та виплати пенсії чітко регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Статтею 45 Закону № 1058-IV визначаються строки призначення (перерахунку) та виплати пенсії. При цьому, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.
Судова колегія зазначає, що жодною нормою Закону № 1058-IV не передбачено право пенсійного фонду України відмовити особі у призначенні пенсії за віком з підстав наявності у цієї особи паспорту громадянина України  з простроченим терміном дії.
Цим Законом чітко визначено, що пенсія за віком призначається після досягнення особою пенсійного віку і у зв`язку з попередньою трудовою діяльністю (працею) особи, ґрунтуються на примусовому вилучені (крім податків із заробітної плати) з боку держави частини коштів для гарантування функціонування системи пенсійного забезпечення, передбачають безумовний та безстроковий обов`язок держави забезпечувати утримання особи у старості, враховуючи, в тому числі, фінансові можливості такої держави, а також право встановлювати особливі умови для отримання таких форм соціального захисту, які, за будь-яких умов не повинні суперечити самій суті відповідного права, бути справедливими та недискримінаційними.
Так, відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними віку 55 років, які народилися по 30 вересня 1956 року включно.
Беззаперечно є встановленим, що вік громадянина України ОСОБА_1 на час звернення за призначенням пенсії складав 70 років, страховий стаж склав 25 років 5 місяців,  вік громадянки України ОСОБА_2 на час звернення за призначенням пенсії складав 71 рік, страховий стаж склав 30 років, і  відповідно до ст.8 та ч.1 ст.26 Закону № 1058 позивачі досягли встановленого пенсійного віку та набули право на отримання пенсій за віком, тому відповідач по справі зобовязаний був вжити усі надані йому чинним законодавством повноваження задля призначення позивачам пенсій.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2005 року №21-1 на виконання саме положень Закону № 1058, і відповідно, відповідач повинен був перш за все узяти до уваги, що згідно із пунктом 1.1 зазначеного Порядку, заява про призначення пенсії може подаватися як заявником особисто, так і через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, а згідно до пунктів 1.6, 1.7 наведеного Порядку звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку, і днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.
Як свідчать матеріали адміністративної справи, заяви про призначення пенсій ОСОБА_2 і ОСОБА_1 разом з необхідними документами подавалися їх представником до пенсійного органу 14.11.2017 р (а.с.15, 16), та були прийняті відповідачем про що свідчить підпис спеціаліста пенсійного органу. При цьому, пенсійний орган не повідомляв позивачі по цій справі чи його представників про те, що до заяв про призначення пенсії додано не всі необхідні документи, також як і повідомляв заявників і їх представника про те, які документи необхідно подати додатково, про що свідчить відсутність в заяві про призначення пенсії відповідних записів. 
Більш того, як свідчить зміст Рішень Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської област «про відмову у призначенні пенсії» № 67 від 21.11.2017 (а.с.11) та № 68 від 21.11.2017 р (а.с.12), підставою для відмови у призначенні ОСОБА_2 і ОСОБА_1 пенсій за віком на підставі поданих 14.11.2017 р заяв та документів – слугував не факт подання прострочених терміном дії паспортів заявників на пенсію чи не підтвердження ними громадянства України (як вказує суд першої інстанції у рішенні по цій справі), а було тільки те (мовою оригіналу), що: «за документами, наданими для призначення пенсії, не підтверджено місце проживанн (реєстрації) на території України в м.Камянське ОСОБА_2 , як це передбачено Порядком № 22-1, Законом «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постановою КМУ від 02.03.2016 № 207»Про затвердження реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». За даними довіреності, виданої на ОСОБА_4 в місті Тель-Авів Держави Ізраїль, ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 і на території України не має місця реєстрації» (а.с.11). Аналогічна підстава для відмови наведена також і по відношенню до позивача у цій справі   ОСОБА_1 (а.с.12).
Наведеним вище обставинам, в тому числі і особливо у попередньому абзаці, суд першої інстанції не надав належної оцінки, внаслідок чого в своєму рішенні помилково посилався на доводи відповідача, які фактично не були підставою для відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за поданими в їх інтересах 14.11.2017 р заявами (а.с.15, 16).
Згідно із пунктом 4.1 Порядку №21-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Відповідно до пункту 4.2 наведеного Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Відповідно до пункту 4.3 вказаного вище Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Як встановлено у цій справі та підтверджено матеріалами справи, підставою для відмови позивачам у призначенні пенсії було те, що ними не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України, як це передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Порядком надання документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Інших підстав для відмови пенсійним органом не зазначалося.
Проте, згідно із частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року, а також з рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, в якому чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки законами України не передбачено таких підстав для відмови особі, яка офіційно виїхала на постійне місце проживання за кордон, у призначенні пенсії, як відсутність реєстрації в Україні та проживання за кордоном - в країні, з якою відсутній міждержавний договір щодо пенсійного забезпечення – відповідач по справі протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за поданими в їх інтересах 14.11.2017 р. заявами (а.с.15, 16). 
Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною в постановах від 12 травня 2015 року у справі № 21-180а15, від 19 травня 2015 року у справі №21-168а15, а також Верховного Суду у постановах від 18 вересня 2018 року у справі № 522/535/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 766/1519/17 та від 31 січня 2019 року у справі № 520/9721/16-а, від 01 жовтня 2019 року у справі 804/3646/18 і т. д.
Доводи суду першої інстанції і відповідача саме у цій справі, які стосуються надання у 2017 році паспортів позивачів з просроченим терміном дії і не підтвердження ними тим самим свого громадянства України, що на думку суду та відповідача є недоліками заяв про призначення пенсії від 14.11.2017 року і свідчить про відсутність можливості прийняти рішення по призначенню пенсії – судова колегіявизнає недоручними в даному випадку, оскільки вказані обставини не були підставами для відмови у призначенні пенсії позивачам (навіть виходячи із тексту рішень № 67 від 21.11.2017 та № 68 від 21.11.2017 р.).
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що громодяни України ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , незалежно від їх проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний призначити їм пенсію за віком заа дати їх звернення 14.11.2017 р. з відповідними заявами.
Судова колегія при цьому відхиляє аргумент відповідача про те, що позивачі всупереч положенням пункту 2.22 Порядку № 21-1 не надали документів про підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України, оскільки приведення зазначеного порядку у відповідність, зокрема, до Конституції України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 відноситься до виключних повноважень Пенсійного фонду України, який в свою чергу не вживає будь-яких відповідних заходів задля захисту осіб, які мають право на отримання пенсійних виплат, а тільки навмисно ігнорує ці права осіб, відмовляючись  від виконання своїх обов`язків з посиланням на підстави, які визнано незаконними.
Крім того, колегія суддів встановивши відповідно до частини другої статті 2 КАС України факт протиправної бездіяльності відповідача щодо непризначення пенсії за віком ОСОБА_2 і ОСОБА_1 відповідно до їх заяв від 14.11.2017 року, дійшла висновку про помилковість сприйняття судом першої інстанції рішень Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської област № 67 від 21.11.2017 (а.с.11) та № 68 від 21.11.2017 р (а.с.12) – як рішень належого суб`єкта владних повноважень, які є прийняті за результатом розгляду по суті та у встановленому законом порядку заяв ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.11.2017 р.
Не погоджуючись в даному випадку з позицією суду першої інстанції стосовно того, що без окремого оскарження та скасування рішень Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської област №67 та №68 від 21.11.2017 року, відповідач не має підстав розглядати додатково подані представником позивачів документи і прийняти відповідні рішення про призначення пенсії, а адміністративний суд не має повноважень зобов`язати пенсійний орган розглянути по суті заяви ОСОБА_2 і ОСОБА_1 від 14.11.2017 року про призначення пенсії і раніше подані документи одночасно з додатково поданими документами, судова колегія  до знову ж таки звертає увагу на текст рішень Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської област № 67 від 21.11.2017 (а.с.11) та № 68 від 21.11.2017 р (а.с.12), в яких з посиланням на ст.5 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вказується на те, що ці рішення у разі незгоди можуть бути оскаржені в органах вищого рівня або в суді відповідно до ст.15 Закону України «Про звернення громадян». Тобто, вданому спірному випадку відповідним пенсійним органом не було прийнято рішення пре відмову у призначенні пенсії за віком в розумінні Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а подані в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_1 заяви від 14.11.2017 року разом з долученими документами - були розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян», і відповідно, сенс у скасуванні таких формальних рішень відсутній взагалі.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія ще раз наголошує на тому, що позивачі у цій справі досягнувши передбаченого в законодавстві України пенсійного віку та маючи необхідний страховий стаж роботи, повинні отримати право на пенсію за віком, і протиправність дій відповідача по цій справі внаслідок формального розгляду в порядку Закону України «Про звернення громодян» поданих 14.11.2017 р. заяв і документів та відмови в їх розгляді відповідно до вимог Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» тільки з підстав відсутності реєстрації позивачів на території України, а також протиправна бездіяльність пенсійногооргану, допущена внаслідок недотримання вимог ст.ст.44,45 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і пунктів 1.6, 1.7, 4.1, 4.3 Порядку №22-1 - не повинні бути перешкодою в реалізації права позивачів по цій справі на пенсійне забезпечення.
          Оскільки вже протягом тривалого часу (більше двох років) позивачі не мможуть набути статусу пенсіонера за віком, і відповідно позбавлені можливості отримувати гарантоване їм державою пенсійне забеспечення – саме з вине органі пенсійного фонду, судова колегія переконана, що належним способом їх захисту буде як задолення заявлених у цій справі вимог про визнання протиправною бездіяльності  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо непризначення пенсії за віком, так і визнання протиправними дії відповідача, допущені внаслідок винесення Заводським відділом з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області в порядку Закону України «Про звернення громадян»  рішень №67 від 21.11.2017 та №68 від 21.11.2017 р. А способом відновлення грубого порушення з боку відповідача прав заявників ОСОБА_2 і ОСОБА_1 – на думку судової колегії є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням усього стажу роботи та заробітної плати для обчислення пенсії, починаючи з дати його звернення 14.11.2017 року, і пенсію за віком ОСОБА_2 з урахуванням усього стажу роботи, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення 14.11.2017 року.
Виходячи з того, що суд першої інстанції під час вирішення спору у цій справі не взяв до уваги обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі, та не надав належної оцінки протиправним діям відповідача, внаслідок яких позивачі тривалий час позбавлені своїх Конституційних прав на пенсійне забеспечення, а відповідач в свою чергу продовжує протиправну бездіяльність стосовно позивачів, на що суд першої інстанції також не звернув уваги взагалі, судова колегія визнавши обгрунтованими доводи апелянта у цій справі,  вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвати по справі іншу постанову про задоволення вимог позивачів в повному обсязі.
Керуючись ст.ст.242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року – скасувати та ухвалити у справі іншу постанову про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 – у повному обсязі.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, допущені внаслідок винесення Заводським відділом з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області в порядку Закону України «Про звернення громадян»  рішень №67 від 21.11.2017 року та №68 від 21.11.2017 року.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно непризначення пенсії за віком ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
          Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням стажу його роботи та заробітної плати для обчислення пенсії, починаючи з дати звернення 14.11.2017 року.
          Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2 відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу роботи та заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії, починаючи з дати звернення 14.11.2017 року.
                    Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов