ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року	  м. Одеса	Справа № 923/1011/19	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Савицького Я.Ф., Філінюка І.Г. 

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:          
від позивача: не з`явився 
від відповідача:  не з`явився
від Херсонської міської ради: Зеленіна С.М.
від ФОП Клименко І.В.: Ільченко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Клименко Ірини Вікторівни 
на рішення господарського суду Херсонської області від 27.08.2020, суддя в І інстанції Литвинова В.В., повний текст якого складено 09.09.2020  в м. Херсоні
у справі № 923/1011/19
за позовом: Комунального підприємства "Сервіс-опт" виконавчого комітету Херсонської міської ради 
до:  Управління комунальної власності Херсонської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Херсонської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: фізичної особи-підприємця Клименко Ірини Вікторівни 
про визнання незаконним і скасування протокольного рішення та визнання недійсним договору оренди

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 Комунальне підприємство "Сервіс-опт" виконавчого комітету Херсонської міської ради (далі – КП "Сервіс-опт") звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Управління комунальної власності Херсонської міської ради (далі-Управління) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Херсонської міської ради, на стороні відповідача - фізичної особи-підприємця Клименко І.В., в якому просило:

-          визнати незаконним та скасувати рішення від 03.10.2019 стосовно переукладення договорів оренди комунального майна міської територіальної громади строком на два роки 11 місяців, оформленого пунктом 5.3.2. протоколу № 150 засідання постійно діючої комісії з питань оренди об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади;
-          визнати недійсним на майбутнє договір, укладений начальником Управління комунальної власності Херсонської міської ради від 22.10.2019 № 6/н із фізичною особою-підприємцем Клименко І.В. щодо оренди майна, розташованого у м. Херсоні по вул. Некрасова, 2, а саме приміщень за номерами: 33, 19-з, 19-ж літ. “П”, загальною площею 114,8 кв.м.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що на підставі спірного протокольного рішення за оспорюваним договором відповідачем в оренду ФОП Клименко І.В. передано комунальне майно, яке раніше було внесено до статутного капіталу позивача -  КП "Сервіс-опт" та знаходиться у нього на балансі на праві господарського відання. Прийняття такого рішення та укладення такого договору оренди призводить до протиправного втручання у господарську діяльність позивача та порушує його права і охоронювані законом інтереси, як орендодавця за діючим договором оренди від 02.02.2015 укладеним з ФОП Клименко І.В., за яким останній в оренду позивачем передано те ж саме комунальне майно, що суперечить вимогам ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 761 ЦК України, внаслідок чого наявні підстави для скасування цього рішення на підставі ч. 1 ст. 21 ЦК України та  визнання цього договору недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.
Рішенням господарського суду Херсонської області від 27.08.2020 позов задоволено частково. Визнано недійсним на майбутнє договір, укладений начальником Управління комунальної власності Херсонської міської ради від 22.10.2019 р. 6/н із фізичною особою-підприємцем Клименко Іриною Вікторівною щодо оренди майна, розташованого у м.Херсоні по вул.Некрасова, 2, а саме приміщень за номерами:33, 19-з, 19-ж, літ “П” загальною площею 114,8 кв.м. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Управління комунальної власності Херсонської міської ради на користь Комунального підприємства "Сервіс-Опт" виконавчого комітету Херсонської міської ради суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, фізична особа-підприємець Клименко Ірини Вікторівни звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та винести нове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви.
Скаржник вважає, що рішення суду ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин справи, обставини справи, які суд вважав доведеними, не підтверджені належними та допустимими доказами, а також оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник з посиланням на приписи п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 1 ст. 136, ч. 2 ст. 144 ГК України, ч. 4 ст. 334 ЦК України вказує те, що право господарського відання на спірне нерухоме майно може бути підтверджено виключно витягом із Державного реєстру, але в матеріалах справи наявний витяг із Реєстру, який свідчить про те, що спірне майно на праві господарського відання за позивачем не зареєстровано.  В жодному із документів, на які послався суд, не має будь-яких згадок про передачу майна позивачу саме на праві  господарського відання. Таким чином, позивач як балансоутримувач не довів, що він мав право передавати спірне майно в оренду.
Також скаржник зазначає, що якщо суд прийде до висновків, що позивач все ж мав право здавати спірне майно в оренду, то це жодним чином не впливає на можливість задоволення позову з огляду на те, що права власника в даному випадку жодним чином не порушені, оскільки власник – територіальна громада отримує належні їй кошти від орендодавця.
Скаржник вважає, що судом було визнано спірний договір недійсним з тих мотивів, що Управління не мало повноважень на укладення спірного договору, тобто діяло з перевищенням своїх повноважень. Але незважаючи на будь-які інші обставини, спірний правочин був схвалений позивачем, відповідачем та власником, а тому не може бути визнаний недійсним з тієї підстави, що відповідач не був уповноважений на укладення спірного договору. 
Крім того, скаржник зазначає, що третя особа є користувачем спірного майна  з 2015 року, тому спір між комунальним підприємством міської ради та виконавчим органом міської ради не може бути підставою для порушення прав третьої особи. Позивач визначив в якості відповідача лише одну особу – Управління  комунальної власності,  яке було лише однією із сторін спірного договору оренди. Разом з тим, при визнанні договору недійсним вирішуються питання про права та обов`язки обох сторін договору.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте сторони не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду. Водночас, 11.11.2020 року до апеляційного суду від представника позивача адвоката Мороз А.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з її зайнятістю в іншій судовій справі. Апеляційний господарський суд не знаходить підстав для його задоволення з огляду на неподання заявником доказів зайнятості у судовому засіданні по іншій справі та неможливості його явки з інших поважних  причин, а також з тих мотивів, що законом, а також і судом участь представників сторін у розгляді апеляційної скарги не визнавалася обов`язковою, заявником не надано належних доказів на підтвердження неможливості явки до апеляційного суду іншого повноважного представника. Адже чинний ГПК України не обмежує кількість представників учасника справи, які можуть брати участь у засіданні господарського суду. У даному випадку представництво інтересів позивача в апеляційному суді може здійснюватися як керівником підприємства, так і іншою особою в силу повноважень, що ґрунтуються на довіреності. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників третіх осіб, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Херсонської міської ради від 09.11.2004 № 648 «Про створення міського комунального підприємства (МКП) «Сервіс-опт» та припинення діяльності ДКП ТВФ «Плодовочторг» було створено Комунальне підприємство «Сервіс-опт» виконавчого комітету Херсонської міської ради та затверджено його статут; припинено діяльність ДКП ТВФ «Плодовочторг» шляхом приєднання до КП «Сервіс-опт»; визнано КП «Сервіс-опт» правонаступником усіх майнових прав і обов`язків ДКП ТВФ «Плодовочторг»; затверджено акти приймання-передачі основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів, розрахунків та інших статей балансу з балансу ДКП ТВФ «Плодовочторг» на баланс КП «Сервіс-опт».          
На виконання зазначеного рішення Херсонської міської ради, за актом приймання-передачі від 31.01.2005 з балансу ДКП ТВФ «Плодовочторг» на баланс КП «Сервіс-опт» було передано основні засоби, незавершене будівництво, необоротні активи, оборотні активи, грошові кошти, дебіторську і кредиторську заборгованість згідно залишків балансу та аналітичного обліку, зокрема, і нерухоме майно під літ «П», за інвентаризаційними номерами: 110012; 110014; 110121; 111115. Згідно з довідкою КП «Сервіс-опт» № 68 від 16.06.2020 про перелік будівель та споруд, які знаходяться на балансі комунального підприємства «Сервіс-Опт» станом на 01.06.2020, нерухоме майно під літ. «П», інвентаризаційні номери: 110012; 110014; 110121; 111115, яке знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Некрасова, 2, загальною площею 1897,7 кв.м., перебуває на балансі позивача.
Усі вказані вище будівлі та споруди на дату передачі на баланс КП «Сервіс-опт» , як об`єкти нерухомого майна зареєстровані не були.
Відповідно до статуту позивача, затвердженого рішенням Херсонської міської ради від 09.11.2004 № 648 та зареєстрованого виконавчим комітетом Херсонської міської ради 06.12.2004, Комунальне підприємство "Сервіс-Опт" виконавчого комітету Херсонської міської ради створене Херсонською міською радою для задоволення громадських потреб шляхом здійснення самостійної господарської діяльності, засноване на базі відокремленої частини комунальної власності Херсонської міської територіальної громади і підпорядковане виконавчому комітету Херсонської міської ради в особі Управління комунальної власності виконкому Херсонської міської ради; підприємство створено з метою підвищення ефективності використання комунального майна та впровадження міської політики з управління комунальним майном, покращення умов розвитку в місті підприємництва, забезпечення економічного і соціального розвитку міста, впорядкування торгівельної діяльності у місті; майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди та інші цінності, передані засновником, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Статутний фонд підприємства утворюється міською радою; майно підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючі право господарського відання підприємство користується зазначеним майном на свій розсуд; джерелами формування майна підприємства є, зокрема, майно і інші цінності, передані йому засновником; підприємство, зокрема, забезпечує цільове використання закріпленого за ним майна; управління підприємством здійснює його керівник – директор, який призначається на посаду та звільняється з посади міським головою (п.п. 2.1, 4.1, 4.2, 4.5, 5.2.2, 6.1, 6.2 статуту).
Таким чином, майно, передане на баланс КП «Сервіс-опт» за актом приймання-передачі від 31.01.2005 та внесене до його статутного фонду рішенням Херсонської міської ради від 09.11.2004 № 648, перебуває у володінні та користуванні позивача на праві господарського відання.
Рішенням Херсонської міської ради від 21.01.2005 №746 “Про зміни до рішення міської ради від 09.11.2004 №648 щодо створення комунального підприємства “Сервіс-опт” та надання йому прав орендодавця”, надано комунальному підприємству “Сервіс-опт” права орендодавця щодо комунального майна, яке знаходиться на його балансі, а також зобов`язано всі договори оренди комунального майна погоджувати з Управлінням комунальної власності виконавчого комітету Херсонської міської ради.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.09.2010 нежитлові будівлі за адресою: м. Херсон, вул. Некрасова, 2, літ «Б», «И19», «Щ», «Щ1», «Э5а», «Я7», частина літ. «П» належать на праві власності територіальній громаді м.Херсона в особі  Херсонської міської ради. Зазначене свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради № 473 від 21.09.2010. Право власності Херсонської міської ради на вказане нерухоме майно 02.11.2010 було зареєстровано в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно.
Рішенням Херсонської міської ради від 25.12.2012 № 952 «Про затвердження землевпорядної документації та надання в постійне користування земельних ділянок», затверджено проекти землеустрою щодо відведення в постійне користування земельних ділянок суб`єктам господарювання та, зокрема, надано  КП «Сервіс-опт» в постійне користування земельну ділянку площею 1,1110 га, по вул. Некрасова, 2 в м. Херсоні, під виробничо - складською базою, із земель, які перебували у постійному користуванні ДКП ТВФ «Плодовочторг».
02.02.2015 року між КП «Сервіс-Опт» (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Клименко І.В. (орендар) було укладено договір № 6/Н оренди комунального майна міської територіальної громади, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежилі приміщення № 33, 19-з, 19-ж, літ. «П», що знаходяться на балансі КП «Сервіс-Опт» по вул. Некрасова, 2 в м. Херсоні, загальною площею 114,8 кв.м., для розміщення складу та підсобних приміщень, строком дії договору – до 31.10.2017 року.
У наступному, 01.11.2017 року між КП «Сервіс-Опт» (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Клименко І.В. (орендар) було укладено додатковий договір до вищевказаного договору оренди комунального майна, згідно з яким сторони домовилися, що цей договір діє до 31.10.2019 року. 
При цьому, як договір оренди від 02.02.2015, так і додатковий договір від 01.11.2017 до нього, затверджені начальником Управління комунальної власності Херсонської міської ради.
Листом № 75 від 26.06.2019 позивач повідомив начальника Управління комунальної власності Херсонської міської ради про те, що, зокрема, орендар ФОП Клименко І.В.  за договором № 6/Н від 02.02.2015 має бажання продовжити термін користування об`єктом оренди строком на 2 роки 11 місяців.
Також судом установлено, що постійно діючою комісією з питань оренди об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади було прийнято рішення, оформлене протоколом №150 від 03.10.2019р., згідно з п.п. 5.3., 5.3.2 якого вирішено переукласти договори оренди комунального майна міської територіальної громади строком на два роки 11 місяців, нежитлових приміщень №33, 19з, 19ж, літ. «П» загальною площею 114,8  кв.м. за адресою: м.Херсон, вул..Некрасова, 2 із фізичною особою – підприємцем Клименко І.В. для розміщення складу та підсобних приміщень. 
22.10.2019 року між Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради (орендодавець) та ФОП Клименко І.В. (орендар) було укладено договір № 6/н оренди комунального майна міської територіальної громади, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення №33, 19-з, 19-ж, літ. «П» загальною площею 114,8 кв.м. за адресою: м.Херсон, вул. Некрасова, 2, для розміщення складу та торгівельної точки, строком до 21.09.2022 року.
За твердженням позивача, яке не спростовується відповідачем, передача вищевказаного майна в оренду здійснена без погодження з ним.
Як вбачається з Положення про управління комунальної власності Херсонської міської ради, затвердженого рішенням Херсонської міської ради від 28.11.2014 № 1589, управління комунальної власності Херсонської міської ради є виконавчим органом міської ради; від імені територіальної громади здійснює повноваження орендодавця щодо об`єктів, що належать до комунальної власності міської територіальної громади; має право укладати в установленому порядку договори (пункти 1.1, 3.1, 4.5.).
Предметом даного спору є вимоги КП «Сервіс-Опт» визнати незаконним та скасувати рішення від 03.10.2019 стосовно переукладення договорів оренди комунального майна міської територіальної громади строком на два роки 11 місяців, оформленого пунктом 5.3.2. протоколу № 150 засідання постійно діючої комісії з питань оренди об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади; - визнати недійсним на майбутнє договір, укладений начальником Управління комунальної власності Херсонської міської ради від 22.10.2019 № 6/н із фізичною особою-підприємцем Клименко І.В. щодо оренди майна, розташованого у м. Херсоні по вул. Некрасова, 2, а саме приміщень за номерами: 33, 19-з, 19-ж літ. “П”, загальною площею 114,8 кв.м. Обґрунтовані дані вимоги тим, що на підставі спірного протокольного рішення за оспорюваним договором без попереднього узгодження з позивачем відповідачем в оренду ФОП Клименко І.В. передано комунальне майно, яке раніше було внесено до статутного капіталу позивача -  КП "Сервіс-опт" та знаходиться у нього на балансі на праві господарського відання. Прийняття такого рішення та укладення такого договору оренди призводить до протиправного втручання у господарську діяльність позивача та порушує його права і охоронювані законом інтереси, як орендодавця за діючим договором оренди від 02.02.2015 укладеним з ФОП Клименко І.В., за яким останній в оренду позивачем передано те ж саме комунальне майно, що суперечить вимогам ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 761 ЦК України, внаслідок чого наявні підстави для скасування цього рішення на підставі ч. 1 ст. 21 ЦК України та  визнання цього договору недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався приписами ст. 143 Конституції України, ст. ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 203, 215, 626 ЦК України, ст. 207 ГК України та на підставі встановлених обставин даної справи дійшов висновку про те, що Управління комунальної власності Херсонської міської ради не було наділено господарською компетенцією щодо розпорядження спірним майном, як орендодавця, на предмет здавання його в оренду третім особам, оскільки воно не вилучалося з повного господарського відання КП "Сервіс-Опт". Також суд врахував, що спірний договір було укладено між відповідачем та ФОП Клименко І.В. під час дії договору оренди, укладеного між позивачем та ФОП Клименко І.В. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуваний договір оренди комунального майна міської територіальної громади від 22.10.2019р. підлягає визнанню недійсним на майбутнє, оскільки суперечить вимогам ЦК України та порушує права позивача. 
Судове рішення в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення від 03.10.2019р. стосовно переукладення договорів оренди комунального майна міської територіальної громади строком на два роки 11 місяців, оформленого пунктом 5.3.2. протоколу №150 засідання постійно діючої комісії з питань оренди об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади, жодним учасником справи не оскаржується, а тому відповідно до ст. 269 ГПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Колегія суддів погоджується з правомірним висновком місцевого суду про часткове задоволення заявлених КП "Сервіс-опт" позовних вимог, з огляду на таке.
Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Як вказувалося вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір оренди комунального майна міської територіальної громади на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, за яким позивач не є стороною; обґрунтована дана вимога тим, що оспорюваний позивачем договір не відповідає вимогам чинного законодавства.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір оренди  комунального майна міської територіальної громади, не будучи його стороною, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.
Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, з урахування приписів статті 4 ГПК України, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Як правило, той чи інший спосіб захисту спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів. При визнанні правочину недійсним потреба встановлення порушених цивільних прав та інтересів залежить від того, чи виконаний недійсний правочин. Тому якщо він виконаний або виконується, то слід встановлювати порушені права і (або) інтереси.
Позивач, як заінтересована особа, повинен довести, що 1) його права порушені договором і можуть бути відновленні саме внаслідок визнання спірного договору недійсним, 2) інтереси позивача можуть бути реалізовані, унаслідок чого він здатен буде набути прав.
Вимоги заінтересованої особи (не учасника правочину), яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на 09.11.2004 року майно, яке є об`єктом оренди за оспорюваним договором, перебувало на балансі позивача та було передано до його статутного фонду засновником  Херсонською міською радою у господарське відання підприємству.
Статтею 66 ГК України визначено, що майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. 
Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України.
Цілісний майновий комплекс підприємства визнається нерухомістю і може бути об`єктом купівлі-продажу та інших угод, на умовах і в порядку, визначених цим Кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього.
Реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України.
Володіння і користування природними ресурсами підприємство здійснює в установленому законодавством порядку за плату, а у випадках, передбачених законом, на пільгових умовах.
Підприємство випускає, реалізує та придбаває цінні папери відповідно до законодавства України.
Держава гарантує захист майнових прав підприємства. Вилучення державою у підприємства майна, що ним використовується, здійснюється лише у випадках і порядку, передбачених законом.
За змістом ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.
Держава забезпечує рівний захист майнових прав усіх суб`єктів господарювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.
Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.
Таким чином, "право господарського віддання" не є тотожним поняттю - права власності, оскільки перше є правовою формою реалізації права державної і комунальної власності спеціально створеними суб`єктами різних організаційно-правових форм, які у встановленому порядку набувають статусу юридичної особи. При цьому власником майна залишається держава або відповідна територіальна громада.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК України).
Так, Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, встановлює, що така державна реєстрація прав є обов`язковою. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За положеннями ч. 3 наведеної статті Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, зокрема, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
На підставі матеріалів справи, а також положень статуту КП «Сервіс-опт», судом апеляційної інстанції встановлено, що майно, яке є об`єктом оренди за оспорюваним договором, на момент укладення цього договору, обліковувалося на балансі КП «Сервіс-опт» та було закріплене за ним на праві господарського відання.
Так,  апеляційний суд встановивши, що оскільки  за актом приймання-передачі від 31.01.2005 на баланс КП «Сервіс-опт» передано майно, за  адресою: м. Херсон, вул. Некрасова, 2 та згідно рішення Херсонської міської ради від 09.11.2004 № 648, спірне нерухоме майно внесено до його статутного фонду засновником Херсонською міською радою, тому станом з 09.11.2004 нерухоме майно, яке є об`єктом оренди за оспорюваним правочином від 22.10.2019 та на момент укладення цього договору, обліковувалося на балансі КП «Сервіс-опт» та було закріплене за ним на праві господарського відання, чим спростовується твердження скаржника про зворотне.
Таке речове право у позивача виникло задовго до набрання чинності Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і не підлягало обов`язковій реєстрації. 
З цих підстав колегією суддів не приймаються до уваги викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника про те, що враховуючи відсутність такої державної реєстрації станом на момент укладення договору оренди комунального майна територіальної громади № 6/н від 22.10.2019 року права позивача укладенням даного договору оренди не були порушені і він не довів, що мав право передавати спірне майно в оренду.
Таким чином, передача Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради вищевказаного майна в оренду без відома позивача та без погодження з ним беззаперечно порушує права позивача щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, закріпленим за ним власником Херсонською міською радою на праві господарського відання.
За таких встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає, що позивачем доведено за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування, що його права порушені договором і можуть бути відновленні саме внаслідок визнання спірного договору оренди недійсним, і що інтереси позивача можуть бути реалізовані, унаслідок чого він здатен буде набути прав.
Згідно ч. 1 ст. 143  Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
За ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що  від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду ( ч. 5 ст. 60  Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Згідно з ч. 1 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин,  фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону.
Частиною 2 статті 9 вказаного Закону у тій же редакції передбачено, що у разі надходження до орендодавця заяви про оренду цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), орендодавець за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду у п`ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном, а у разі якщо:
- підприємство, його структурний підрозділ, щодо цілісного майнового комплексу якого надійшла заява про оренду, або ініціатор укладення договору оренди згідно із законодавством займають монопольне становище на ринку;
- внаслідок укладення договору оренди підприємець або група підприємців можуть зайняти монопольне становище на ринку;
- сумарна вартість активів або сумарний обсяг реалізації товарів (робіт, послуг), що належать об`єкту оренди та ініціаторові укладення договору оренди, перевищують показники, визначені законодавством, - також до органу Антимонопольного комітету України.
Орган Антимонопольного комітету України розглядає надіслані йому матеріали і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про можливість оренди та умови договору оренди. У разі порушення провадження у справі про банкрутство керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна подає орендодавцеві матеріали щодо оренди нерухомого майна, копію яких орендодавець у п`ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає органу, уповноваженому управляти відповідним майном. 
Згідно з ч. 5  статті 9  Закону України "Про оренду державного та комунального майна", з моменту надходження до орендодавця заяви та проекту договору оренди цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу щодо такого майна підприємству забороняється здійснювати купівлю, продаж, передачу, обмін, надання в безоплатне користування, списання майна, придбання цінних паперів, одержання кредитів у розмірах, що перевищують середньорічний рівень за останні три роки. У разі якщо зазначені дії необхідні для ефективного функціонування підприємства, його структурного підрозділу, вони вчиняються з дозволу органу, уповноваженого управляти відповідним майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що  зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що  якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
За змістом ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Враховуючи встановлене та наведені вище норми права, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Управління комунальної власності Херсонської міської ради не було наділено господарською компетенцією щодо розпорядження спірним майном, як орендодавця, на предмет здавання його в оренду третім особам, оскільки воно не вилучалося з повного господарського відання КП "Сервіс-опт", при цьому подальша передача нерухомого майна, яке перебувало у позивача на правах повного господарського відання, повинна відбуватися за рішенням місцевої ради, попередньо погодженим з позивачем, проте в даному випадку укладаючи спірний договір оренди від 22.10.2019, сторони спірного правочину не звертались до позивача щодо погодження вчинення цього договору оренди, і це ними не заперечується, тому місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що укладення спірної угоди від 22.10.2019 відбулось  з порушенням вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та цивільного законодавства.
Також місцевим судом правильно враховано, що спірний договір оренди було укладено відповідачем з ФОП Клименко І.В. під час дії договору оренди № 6/Н від 02.02.2015, укладеного між позивачем та ФОП Клименко І.В., а можливості укладення іншим орендодавцем договору оренди нерухомого майна, яке вже знаходиться в орендному користуванні орендаря за діючим договором оренди, укладеним з позивачем, чинним законодавством не передбачено.
Відтак, апеляційний суд вважає, що  оскільки орендоване майно було внесено                    до статутного капіталу позивача - КП "Сервіс-опт", перебувало у його користуванні та володінні, а відповідного дозволу позивача на укладення договору оренди нерухомого майна, яким володіє та користується позивач, не надавалося, господарський суд  першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору оренди від 22.10.2019, укладеного між Управлінням та ФОП Клименко І.В.,  недійсним. 
Наведена правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 923/220/19, від 12.02.2020 у справі № 923/223/19.
Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
У рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (заява № 8269/02) від 23.07.2009 Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму (правової чистоти), судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.
Наведені третьою особою в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення місцевого суду, оскільки  вони спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами у справі  та не доводять порушення або неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, а апеляційний господарський суд не встановив фундаментальних порушень вимог закону місцевим господарським судом при розгляді даного спору.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із позовом про визнання недійсним на майбутнє договору оренди комунального майна, позивач пред`явив позов лише до однієї із сторін правочину – орендодавця - Управління комунальної власності Херсонської міської ради, а орендар - ФОП Клименко І.В. був залучений до участі у справі як третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Водночас, за загальним правилом, у справі про визнання недійсним правочину в якості відповідачів мають залучатися всі сторони правочину.
Разом з тим, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов`язання за договором припиняється лише на майбутнє.
За оскаржуваним рішенням суду спірний договір оренди комунального майна визнано недійсним на майбутнє. При цьому, господарський суд першої інстанції не зобов`язував третю особу ФОП Клименко І.В. вчиняти будь-які юридично значимі дії стосовно нерухомого майна, яке є об`єктом оренди, або утримуватися від їх вчинення.
Частиною 1 ст. 41 ГПК України визначено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
Права та обов`язки учасників справи визначено статтею 42 ГПК України.
Частиною 5 статті 50 ГПК України унормовано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу.
Отже, треті особи, які не заявляють самостійним вимог щодо предмета спору, наділені законодавцем таким же обсягом прав та обов`язків, що і відповідачі.
Частиною 2 ст. 277 ГПК України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи, що не залучення ФОП Клименко І.В. до участі у даній справі в якості відповідача не призвело до неправильного вирішення справи та до звуження обсягу її процесуальних прав та обов`язків, доводи скаржника в цій частині колегія суддів не бере до уваги. 
Оскільки до предмета доказування  у даній справі входить, зокрема, з`ясування обставин порушення оспорюваним договором прав та законних інтересів саме позивача, то посилання скаржника на те, що  спір між комунальним підприємством міської ради та виконавчим органом міської ради не може бути підставою для порушення прав ФОП Клименко І.В. є недоречним.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених апеляційним судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.                   
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що підстави для скасування правильного рішення місцевого суду відсутні.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 2881,50 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 27 серпня 2020 року у справі № 923/1011/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Клименко Ірини Вікторівни - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12.11.2020.

Головуючий  суддя:                                                                       Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                                     Савицький Я.Ф.

                                                                                                          Філінюк І.Г.