Постанова
іменем України
28 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 927/2891/20
провадження № 51-3536км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року.
Зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність уповноважених посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Мелітополі, та зобов`язання вчинити певні дії.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 24 червня 2020 року закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року як помилково відкрите.
Вимоги й узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування оскаржених ухвал та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. На його думку суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ч. 1 ст. 5 Кримінального процесуального кодексу України (далі–КПК) та рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)2020 у справі № 3-180/2018(1644/18), дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважав, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала апеляційного суду – скасуванню, провадження – направленню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В своїх доводах прокурор зазначив про те, що суд апеляційної інстанції на підставі рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)2020 у справі № 3-180/2018(1644/18) мав розглянути апеляційну скаргу та ухвалити відповідне судове рішення.
Інші учасники провадження були належним чином повідомлені про день та час судового засідання, проте не з`явились для особистої участі в ньому. Заяв та клопотань про відкладення судового розгляду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому вимога ОСОБА_6 про скасування ухвали слідчого судді відповідно до ст. 310, ч. 4 ст. 424 КПК не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Стосовно доводів ОСОБА_6 про незаконність ухвали Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року колегія суддів виходить з наступного.
Обмеження прав і свобод людини і громадянина, як зазначив Конституційний
Суд України в рішенні від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009, є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.
Висловлена правова позиція згодом була деталізована у рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015. Згідно з Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду (в чинній на той час редакції п. 8ч. 3 ст. 129 Основного Закону України). Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим. 
На день постановлення ухвали слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 28 квітня 2020 року обмеження права на апеляційне оскарження рішення суду було встановлене у ч. 3 ст. 307 КПК. Відповідно до змісту зазначеної норми ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених п. 9-1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
В подальшому 17 червня 2020 року Конституційний Суд України у своєму рішенні 
№4-р(11)2020 у справі № 3-180/2018(1644/18) дійшов висновку, що реалізація конституційного права на судовий захист передбачає можливе оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, та визнав  неконституційним  положення ч. 3 ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді 
за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає 
у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відповідно до ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 
2017 року №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але 
не раніше дня його ухвалення.
Частиною 1 ст. 5 КПК встановлено, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. 
Оскаржене в апеляційному порядку рішення слідчого судді постановлене 28 квітня 
2020 року. Таким чином посилання ОСОБА_6 у касаційній скарзі як на підставу для скасування рішення суду апеляційної інстанції на рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)/2020 та аналогічні доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу в цій частині, є необґрунтованим.
Безпідставним є твердження в касаційній скарзі про те, що рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дає підстави для застосування зворотної дії в часі кримінального процесуального закону. 
Згідно з правовою позицією, викладеною в зазначеному рішенні, Конституція України, закріпивши частиною 1 статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто зворотна дія в часі законів та інших нормативно правових актів застосовується щодо юридичної відповідальності особи, де застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Натомість статтею 307 КПК не визначаються ознаки будь-якого правопорушення, 
як не встановлюється і відповідальність за нього.
З урахуванням викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа № 569/17036/18, провадження № 51-598кмо19) правової позиції, відповідно до якої у разі, якщо після призначення судового засідання буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження, вбачається правильним висновок суду апеляційної інстанції про необхідність закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, вона 
є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваної ухвали, під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено, а тому касаційну скаргу ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року залишити без зміни, 
а касаційну скаргу ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
Судді 
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                             ОСОБА_3