УХВАЛА
іменем України 
 
18 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 357/10065/18
провадження № 51-6077ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського районного суду Київської області від 3 вересня 2019 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року щодо нього в межах кримінальних проваджень № 12018110030003281 і № 12018110030004246 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз – за вироком Таращанського районного суду Київської області від 2 серпня 2017 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці, звільненого 14 грудня 2017 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2 і 3 ст. 185 КК.
Встановлені обставини
За вироком Білоцерківського районного суду Київської області від 3 вересня
2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК – на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 цього Кодексу – на строк 4 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено
ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо судових витрат і долі речових доказів.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 вчинив злочини за наступних обставин.
Так, 1 серпня 2018 року близько 23:00 ОСОБА_4 через відчинені двері зайшов до гаражного приміщення, яке розташоване на території домоволодіння квартири АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_5 , звідки умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, таємно від оточуючих, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав складний металевий ящик з інструментами, заподіявши потерпілому майнову шкоду на загальну суму 1319,18 грн.
Крім того, 1 листопада 2018 року о 4:00 ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом розбиття скла вхідних дверей, проник до будинку АДРЕСА_3 , звідки, діючи умисно, з метою особистого збагачення, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, незаконно, повторно, таємно здійснив крадіжку електроінструментів, заподіявши потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 5 407,05 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 3 грудня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду від 3 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить пом`якшити йому покарання. Вважає, що відшкодування шкоди потерпілим та перебування на утриманні неповнолітньої дитини є достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні злочинів та кваліфікації його дій за частинами 2 і 3 ст. 185 КК.
Разом із тим посилання ОСОБА_4 на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачений
не працює, посередньо характеризується за місцем проживання, раніше судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі, після звільнення через нетривалий час знову вчинив корисливі злочини, які за ступенем тяжкості відповідно до ст. 12 КК є тяжким та середнього ступеня, що свідчить про його злочинну спрямованість поведінки та вперте небажання стати на шлях виправлення. Районний суд урахував обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття, добровільне відшкодування завданої потерпілим шкоди і перебування на утриманні малолітньої дитини 2011 року народження, тобто ті обставини, на  які посилається засуджений в касаційній скарзі. Згідно з досудовою доповіддю ОСОБА_4 характеризується високим ризиком небезпеки для суспільства та з високою імовірністю схильний до вчинення злочину повторно.
Наведені обставини дали суду першої інстанції дійти обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов його ізоляції
від суспільства.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість пом`якшення покарання ОСОБА_4 .
Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного місцевим судом ОСОБА_4 покарання вимогам статей 50, 65–67 КК та дійшов висновку, що належним чином врахувавши характер, тяжкість та суспільну небезпеку скоєних обвинуваченим кримінальних правопорушень, спосіб їх вчинення, кількість епізодів, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, та інші наявні у провадженні дані, які його характеризують, а також обставини, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції вмотивовано обрав ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій частин 2 і 3 ст. 185 КК, застосувавши на підставі ст. 70 КК принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Касаційний суд погоджується з рішеннями місцевого й апеляційного судів та на підставі викладено доходить до висновку, що покарання ОСОБА_4 , визначене в межах санкцій частин 2 і 3 ст. 185 КК та призначене відповідно до ч. 1
ст. 70 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 4 роки, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
За наведених обставин підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання чи звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК Верховний Суд
не вбачає.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку та ухвали засуджений
у касаційній скарзі не навів, а зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського районного суду Київської області
від 3 вересня 2019 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                   ОСОБА_3