Дата документу 15.10.2020 Справа № 336/819/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/819/20        Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/2628/20        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Онищенка Е.А.,
при секретарі: Бабенко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У лютому 2020 року ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька ОСОБА_4 постійно мешкала разом із батьком, який займався її розвитком, вихованням та утриманням, оскільки відповідач переважну більшість часу проживає у Республіці Польща, де створила нову родину. Рішенням суду місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 визначено із батьком. Натомість відповідач ОСОБА_1 неправомірним шляхом вивезла дитину за межі України до Польщі та з того часу дитину повернути відмовляється.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_3 просив суд відібрати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 , та повернути малолітню дитину ОСОБА_4 до держави постійного місця проживання – України за попереднім місцем проживання батька ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2020 року позов задоволено. Вирішено відібрати неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає у АДРЕСА_2 , та повернути неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України за місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 840,80 грн. Допущено негайне виконання рішення суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановленого факту неповернення ОСОБА_1 дитини після набуття законної сили рішення, яким місце дитини визначено з батьком, та відсутності будь-яких доказів, що таке відібрання буде суперечити інтересам дитини. 
На вказане рішення, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, подала апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 82).
В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_5 зазначає, що під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини надавалися докази, які суперечать реальній дійсності, тому суд виніс рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, яке не відповідає дійсним обставинам справи. Проте, за бажанням своєї малолітньої та старшої доньок, ОСОБА_5 виїхала з ними до держави Польщі, де зараз проживають та навчаються. 
Як підставу для скасування рішення суду першої інстанції ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_2 посилається на те, що ними подавалось клопотання про відкладення слухання справи, яке не було задоволено судом, що свідчить про порушення її прав. 
В строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
15 вересня 2020 року від районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району на адресу апеляційного суду надійшла зава про розгляд справи без участі їх представника. Вважають можливим приймати рішення на розсуд суду з урахуванням висновку опіки та піклування від 31 травня 2019 року «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_3 » (а.с. 100).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.
Встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 7).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року, місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 визначене разом із батьком – ОСОБА_3 (а.с. 18-22).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року залишено без змін (а.с. 14-17).
Постановою Верховного суду від 18 березня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року залишено без змін (а.с. 40-45).
Отже, місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 визначено за місцем проживання її батька ОСОБА_3 .
Факт того, що неповнолітня ОСОБА_4 наразі перебуває у Республіці Польща, проживаючи разом із ОСОБА_1 сторонами у справі не оспорювався, ці обставини були предметом дослідження в ході розгляду справи про визначення місця проживання дитини, як і обставини вивезення ОСОБА_1 малолітньої дитини за межі України без згоди батька. В апеляційній скарзі ОСОБА_5 також визнає, що під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, вивезла ОСОБА_4 до Республіки Польща. 
Предметом позову у справі, яка переглядається, є відібрання дитини від матері та повернення дитини за попереднім місцем проживання, визначеним рішенням суду в порядку статті 162 СК України.
Крім того, звертаючись до суду з позовом про відібрання дитини, ОСОБА_3 зазначив також, що внаслідок вивезення ОСОБА_4 , він не має жодних засобів спілкування з дитиною, місце проживання якої визначено з ним. Зазначені відомості також підтвердилися під час апеляційного перегляду рішення. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
 Малолітня дитина має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у місце її проживання.
Виключенням із цього правила є дві ситуації, за наявності яких суд не буде приймати рішення про повернення дитини у попереднє місце проживання: якщо залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Для повернення дитини непотрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку; якщо обставини змінилися так, що повернення суперечить інтересам дитини.
У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив з того, що відповідач самоправно, без згоди батька, забрала у нього малолітню дитину, тому має повернути її батькові, і правильно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 162 СК України. Беззаперечно важливим є також те, що суд першої інстанції керувався при цьому інтересами дитини.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що внаслідок незадоволення клопотання її адвоката про відкладення слухання справи, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_5 на самоізоляції після прибуття з Польщі скаржниця була позбавлена права довести у суді першої інстанції ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне. 
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Разом з тим, ОСОБА_5 не посилається на те, що вона не була повідомлена про дату, час і місце засідання суду, в той час коли відкладення розгляду справи є правом суду. 
Крім того, відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
З матеріалів справи встановлено, що своїм правом, передбаченим ст. 212 ЦПК України, надіслати заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду ОСОБА_5 не скористалась, участь у судовому засіданні під час ухвалення оскаржуваного рішення приймала через свого представника ОСОБА_2 . 
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення (параграф 57).
Отже, за відсутності порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегією суддів досліджено доводи ОСОБА_1 , та не встановлено підстав для скасування рішення. 
Під час апеляційного перегляду, представником ОСОБА_5 долучено до матеріалів справи довідки, з яких вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за адресою: АДРЕСА_5 , є ученицею другого «Б» класу, та відвідувала безоплатні заняття з плавання в басейні при Основній школі № 1 в м. Завєрцє (а.с. 112-114).
Зазначені довідки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки предметом спору не є визначення місця проживання дитини. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 фактично зводяться до незгоди з рішенням суду, яким визначено місце проживання ОСОБА_4 разом з батьком.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).
Крім того в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» в п.93 Суд зазначив, що Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції (995 004), передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.
Таким чином, колегією суддів ретельно перевірено доводи апеляційної скарги, та встановлено, що вони не дають підстав для скасування рішення суду. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.
Відповідачем не доведено обставин, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання батька, яке є місцем проживання і дитини згідно з рішенням суду, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Аналогічно не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до батька, не встановлено.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Р ішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2020 року по цій справі – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 22 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: