ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 689/1734/20
Провадження № 22-ц/4820/1679/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Журбіцького В.О.,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2020 року (суддя Соловйов А.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення її позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, шляхом накладення арешту з забороною проводити будь-які дії та із забороною укладати правочини відносно: 1) житлового будинку з надвірними будівлями та спорудою за адресою: АДРЕСА_1 , 2) земельної ділянки загальною площею 0,25 га з кадастровим номером 6825885200:01:006:0034, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 3) земельної ділянки загальною площею 1,1375 га з кадастровим номером 6825885200:01:006:0035, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 
ОСОБА_1 вказувала, що зазначені об`єкти нерухомого майна є предметом її позову до   ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Дане нерухоме майно придбано сторонами в період шлюбу та зареєстровано на праві власності за відповідачем   ОСОБА_2 .
Заявник зазначала, що звертається до суду з даною заявою, оскільки вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити та унеможливити виконання рішення суду.
Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та її заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апелянт вказувала, що необхідність подання заяви про забезпечення позову була зумовлена тим, що між сторонами по справі тривалий час існують неприязні стосунки, які виразились у вчиненні кримінального правопорушення відповідачем відносно неї. Крім того, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини. Вважає, що усі наведені обставини свідчать про спроможність відповідача здійснити неправомірні дії щодо відчуження спільного нерухомого майна, з метою уникнення його поділу. 
В судове засідання ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надійшла заява від представника апелянта ОСОБА_3 про розгляд справи без їх участі.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом встановлено, що у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
За змістом п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 4, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006р. №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що зміст поданої ОСОБА_1 заяви про вжиття заходів забезпечення позову не містить належного обґрунтування існування необхідності у вчиненні дій, про які просить позивач, для виконання судового рішення. 
В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду при задоволенні позову.
Посилання на те, що між сторонами існують тривалі неприязні стосунки, а відповідач вчинив відносно неї кримінальне правопорушення не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, оскільки не свідчить що відповідач вчиняє дії спрямовані на ухилення від виконання рішення суду у разі його задоволення. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, правильне застосування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів по суті висновків суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Положеннями ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права і підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Ярмолинецького районного суду від 17 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 09 листопада 2020 року.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

                                                                               А.В. Купельський

                                                                               О.І. Ярмолюк