Справа № 130/1503/18
Провадження № 22-ц/801/2163/2020
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року	Справа № 130/1503/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ТОВ «Агросервіс Біликівці»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецький Я.В.,
розглянув цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Кривоноса Сергія Павловича до товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державного реєстратора відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецького Я.В. про визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці" адвоката Полігаса Володимира Миколайовича на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Верніка В.М., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В червні 2018 року представник ОСОБА_1 адвокат Кривонос Сергій Павлович звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державного реєстратора відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецького Я.В. про визнання правочину недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 1,7684 га, кадастровий номер 0521080300050020048, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Біликовецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області. 
На початку липня 2017 року під час проведення зборів власників земельних ділянок (паїв) позивачу ОСОБА_1 стало відомо про те, що належна йому земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача у справі ТОВ "Агросервіс Біликівці". З інформаційної довідки від 15 травня 2018 року він дізнався, що між ним та відповідачем ТОВ "Агросервіс Біликівці" існує договір оренди від 21 липня 2017 року №233 вказаної земельної ділянки строком на сім років з правом передачі в суборенду (піднайм), розмір орендної плати становить 6% від нормативно-грошової оцінки орендованої земельної ділянки. 
Проте, зазначений договір позивачем ОСОБА_1 не укладався та не підписувався, при зверненні до відповідача про надання йому екземпляру даного договору відповіді не отримав. Вважає, що відповідач всупереч його волі незаконно використовує належну позивачу земельну ділянку.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір оренди землі від 21 липня 2017 року № 233, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці", зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36357940 від 28 липня 2017 року державним реєстратором відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецьким Я.В., про оренду земельної ділянки площею 1,7684 га, кадастровий номер 0521080300:05:002:0048.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці" на користь ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці" адвокат Полігас Володимир Миколайович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку відповідача єдиним належним і допустимим доказом наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору оренди, у зв`язку із відсутністю добровільного волевиявлення на підписання останнього є лише відповідний висновок судової почеркознавчої експертизи, який відсутній в матеріалах справи. Поряд з цим, вважає, що позивач не був позбавлений можливості витребувати оскаржуваний договір у третьої особи по справі та самостійно провести відповідне почеркознавче дослідження.
29 січня 2019 року від ОСОБА_1 надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких він заперечив аргументи відповідача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції вірно оцінив обставини справи та задовольнив позовні вимоги, оскільки відповідач не навів достатніх та допустимих доказів на їх спростування. Крім того, зазначає, що він позбавлений можливості витребувати оригінал оспорюваного договору в третьої особи по справі для проведення почеркознавчого дослідження, оскільки в останньої міститься лише електронна копія вказаного договору оренди, за якою проведення почеркознавчих досліджень не допускається. Вважає, що невиконання відповідачем ухвали суду про витребування оригіналу договору оренди землі від 21 липня 2017 року № 233 є зловживанням процесуальними правами з метою затягування розгляду справи.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецький Я.В., не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці" адвоката Полігаса Володимира Миколайовича задоволено Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката Кривоноса Сергія Павловича до товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державного реєстратора відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецького Я.В. про визнання правочину недійсним відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката Кривоноса Сергія Павловича, апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд не звернув увагу, що позивач, не довів належними і допустимими доказами позовні вимоги, клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи не заявляв. Крім того, представником ТОВ «Агросервіс Біликівці» було надано для огляду оригінал оспорюваного договору, який долучено до матеріалів справи та який містить підписи обох його сторін, що спростовує посилання позивача про його не підписання.
ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, яку постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Апеляційним судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 1,7684 га, кадастровий номер 0521080300050020048, яка знаходиться на території Біликовецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, цільове призначення якої – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 09 січня 2008 року (а.с.8).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 липня 2017 року державним реєстратором відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецьким Я.В. зареєстрований договір оренди зазначеної земельної ділянки, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ "Агросервіс Біликівці", строком на сім років з правом передачі в суборенду (піднайм), розмір орендної плати становить 6% від нормативно-грошової оцінки орендованої земельної ділянки (а.с.9).
Відповідно до копії акту від 21 травня 2018 року складеного ОСОБА_1 , в присутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ним подавався запит до ТОВ "Агросервіс Біликівці" про отримання копії договору оренди земельної ділянки площею 1,7684 га кадастровий номер 0521080300050020048 (а.с.6).
Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 липня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі та витребувано в відповідача оригінал договору оренди землі від 21 липня 2017 року №233, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Агросервіс Біликівці» (а.с. 23).
24 липня 2018 року відповідачем отримана вказана ухвала (а.с. 27), однак останнім вимоги щодо витребування оригіналу оспорюваного договору були проігноровані.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою суду від 10 липня 2018 року у відповідача було витребувано оригінал оспорюваного договору оренди землі від 21 липня 2017 року № 233, однак відповідач за наслідками належного отримання цієї ухвали суду не виконав дану вимогу суду та не повідомив про поважність причини її невиконання. Натомість позивачем доведено відсутність його волевиявлення на встановлення його цивільних прав та обов`язків щодо передачі в оренду належної йому земельної ділянки на умовах, визначених в договорі оренди землі від 21 липня 2017 року, а також те, що він не відписував зазначеного договору оренди землі та не надавав відповідних повноважень іншій особі на його підписання. Відповідач не спростував цих доводів позивача, не маючи жодних об`єктивних перешкод для відповідного захисту своїх прав та інтересів, а також не довів укладення оспорюваного договору оренди у передбаченій законом письмовій формі.
Проте, погодитись із зазначеним висновком суду неможна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), суд касаційної інстанції у подібних правовідносинах вказав наступне.
За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) також зазначено, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. 
В даній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити в задоволенні позову не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити.
Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Отже, встановивши, що оспорюваний договір позивачем не підписувався, тобто він не є укладеним, суду належало відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання його недійсним.
Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.
У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).
Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.
У відповідності до ст. 263 ч. 4 ЦПК України при ухвалені судового рішення, суд має врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року, в порядку ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, відтак з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агросервіс Біликівці» підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1057,20 грн.
Судові витрати пов`язані з розглядом первісного позову в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці" адвоката Полігаса Володимира Миколайовича задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката Кривоноса Сергія Павловича до товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державного реєстратора відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Грудецького Я.В. про визнання правочину недійсним відмовити.
Судові витрати пов`язані з розглядом первісного позову в суді першої інстанції покласти на ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агросервіс Біликівці" витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         О.Ю. Береговий

Судді:                                                                 О.В. Ковальчук

       Т.М. Шемета