РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/512/20
Провадження № 22-ц/4815/1249/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Хилевич С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:
стягувач – ОСОБА_1 ,
боржник – ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2020 року, постановлену в складі судді Тимощука О.Я., у справі № 569/512/20, 

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Львівській області Карпа Романа Петровича про повернення виконавчого документу стягувачу.
В обґрунтування вимог скарги вказує те, що 08 січня 2019 року нею отримано постанови винесені головним державним виконавцем Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Львівській області Карпою Р.П. про повернення виконавчих документів стягувачу від 28.12.2018 року ВП №55706351 та ВП №55706307. Зазначає, що у період перебування виконавчих листів з лютого 2018 року по грудень 2018 року державним виконавцем не зроблено жодного виходу по місцю реєстрації боржника, не описано належне йому майно, а виконавчі дії проводились у 2017 році, коли виконавчі листи не перебували на виконанні. 
У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 28 грудня 2018 року ВП №55706351 зазначено, що боржником борг сплачено частково у сумі 2604,87 грн., однак відповідно до заяви від 20 квітня 2018 року, боржник, ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати на користь ОСОБА_1 борг в сумі по 4000 грн. щомісячно. Скаржник стверджує, що державний виконавець не зобов`язав боржника далі погашати борг, не звернувся до суду щодо застосування до нього приводу, не зробив виклик боржника, не провів дій щодо розшуку боржника, чим порушив вимоги ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». У поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, державним виконавцем не наведено аргументів, що підтверджують належність виконання виконавчих проваджень, що могли б слугувати при ухваленні рішення Яворівським районним судом Львівської області по справі № 460/5625/18 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. 
Крім того зазначає, що у постановах про повернення виконавчого документа стягувачу державним виконавцем скеровано подання до Яворівського ВП ГУ НП про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення. Однак, незважаючи на неодноразові прохання надати копії вказаного подання та інформацію щодо порушення кримінальної справи адресовані державному виконавцю станом на дату звернення до суду зі скаргою скаржнику не надано.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2020 року скаргу  ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Львівській області Карпа Романа Петровича про повернення виконавчого документу стягувачу - задоволено.
Визнано дії головного державного виконавця Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Карпа Романа Петровича по винесенню постанов про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.12.2018 року ВП № 55706307 та від 28.12.2018 року ВП № 55706351 незаконними.
Ухвала суду мотивована тим, що державний виконавець не в повному обсязі виконав роботу щодо виконання посадових прав та обов`язків, передбачених ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу не зазначено обгрунтованих підстав повернення виконавчого документа стягувачу.
В апеляційній скарзі, Яворівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд відмовити в задоволенні скарги, а оскаржувану ухвалу скасувати. 
Покликаються на те, що викладені скаржником в поданій до суду скарзі твердження про те, що державним виконавцем не повністю вжито заходів щодо примусового виконання рішень є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про виконавче провадження” державним виконавцем здійснено всі необхідні дії щодо виконання рішення суду.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечує, просить ухвалу суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
16 грудня 2020 року до суду надійшло клопотання Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Хомин В.Я. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в задоволені клопотання начальника Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Хомин В.Я. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 569/512/20 відмовлено.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
Установлено, що у Яворівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів, а саме: виконавчий лист Апеляційного суду Рівненської області по кримінальній справі від 30 липня 2010 року № 1-1 про стягнення з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральних збитків на користь ОСОБА_1 100000 грн., та виконавчий лист виконавчий лист Апеляційного суду Рівненської області по кримінальній справі від 30 липня 2010 року № 1-1 про стягнення з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальних збитків на користь ОСОБА_1 18050 грн. 
02 лютого 2018 року до відділу повторно надійшли до виконання вищевказані виконавчі документи.
05 лютого 2018 року державним виконавцем Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Карпа Р.П. відкрито виконавче провадження.
11 липня 2018 року державним виконавцем Карпа Р.П. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.
Державним виконавцем з метою виявлення відкритих рахунків боржника, джерел доходів, направлено запити до ДФС, ПФУ України, МВС - для встановлення наявності зареєстрованих транспортних засобів. Відповідно до отриманих відповідей, встановлено, що рухоме та нерухоме майно за боржником не зареєстроване: транспортні засоби відсутні, земельні ділянки не зареєстровані, нерухоме майно не зареєстроване.
Згідно з інформацією ДФС та ПФУ встановлено, що боржник відкритих рахунків не має, джерела доходів відсутні, не працює, на обліку не перебуває. 
Постановами головного державного виконавця Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Карпа Р.П. від 28 грудня 2018 року, виконавчі листи № 1-1, № 1-1, видані 13 липня 2010 року Апеляційним судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100000 грн. моральних збитків та 18050 грн. матеріальних збитків, повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» за відсутності коштів та майна, належного боржнику на праві власності на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.
Як убачається з ухвали Верховного Суду України від 04 вересня 2008 року у справі № 5-2888к08, вироком окружного суду в Кросно в 2-му карному відділі Республіки Польщі від 2 квітня 2004 року ОСОБА_3 засуджено на 15 років позбавлення волі за злочини, які він вчинив в Кросно 11 грудня 2002 року. Виконання цього вироку відбувається на території Республіки Польща.
У відповідності до ст. 68 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року ОСОБА_3 був тимчасово у 2006 році (з 20 січня по 19 жовтня) та у 2007 році (з 10 жовтня до 10 липня) виданий Україні з метою проведення кримінального процесу за злочини, вчинені ним на території України 6 березня 2001 року з умовою повернення його правоохоронним органам Республіки Польща для продовження відбування покарання на території цієї держави.
У рішенні у справі "Янголенко проти України", no. 14077/05, від 10 грудня 2009 року Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.
У рішенні у справі "Савіцький проти України", no. 38773/05, від 26 липня 2012 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.
Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України", no. 15729/07, від 05 липня 2012 року).
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (ч. 5 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Заходами примусового виконання рішень є, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Встановлено, що станом на 30 липня 2010 року боржник відбуває покарання у Республіці Польща.
Відповідно до п. 11 Розділу X Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/15, при виконанні рішень про стягнення коштів із засуджених постанова про стягнення з метою здійснення відрахувань у засуджених надсилається виконавцем до відповідних органів і установ виконання покарань лише після перевірки коштів на рахунках боржника та іншого майна для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум.
Державний виконавець не врахував вимоги чинного законодавства щодо особливостей залучення засуджених до праці, нарахування їм заробітної плати, черговість та розмір відрахувань.
Апеляційний суд звертає увагу, що сам факт здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, без встановлення обставин, що державним виконавцем проводилась перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника та здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення.
В свою чергу, відсутність обґрунтованого висновку стосовно належного та повного вчинення державним виконавцем визначених законом дій щодо розшуку майна боржника дає підстави вважати передчасним висновок про відсутність такого майна у боржника, та як результат - про передчасність наявності підстав для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 915/1294/13.
Висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку боржника, майна боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.
Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2018 року у справі № 910/25970/14.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанови державного виконавця від 28 грудня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу не відповідають вимогам Закону, є передчасними та порушують принцип ефективного доступу до суду, який включає в себе право на виконання судового рішення, оскільки державним виконавцем невжито в повному обсязі всіх необхідних заходів щодо примусового виконання виконавчого документа, чим порушено принцип обов`язковості виконання остаточних рішень.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем вжито всіх заходів, передбачених законом, для звернення стягнення на майно боржника, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що державним виконавцем проводилась перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", отже його висновки про наявність підстав для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» є передчасними.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2020 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 грудня 2020 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Хилевич С.В.

                                                                Шимків С.С.