Номер провадження: 22-ц/813/2760/20 
Номер справи місцевого суду: 522/22044/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2019 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Шенцевої О.П., -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на квартиру.
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав.
Під час розгляду справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з повторною заявою про забезпечення позову, в якій просила в порядку забезпечення позову до вирішення справи заборонити вчинення реєстраційних дій у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи її необхідністю забезпечення позову тим, що відчуження спірної квартири перешкоджатиме виконанню рішення суду у випадку задоволення позову. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду про відмову у забезпеченні позову,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у забезпеченні позову, не врахував, що між сторонами дійсно виник спір і є об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 зазначає, що позивач у заяві про забезпечення позову не зазначила жодної обставини та не надала суду жодного доказу на підтвердження існування обставин, які утруднять чи унеможливлять виконання рішення, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою та просить залишити її без змін.
Сторони про розгляд справи на 04 листопада 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 220-224 т. 2).
Від адвоката Бабійчук І.В., яка представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 234-237 т. 2).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (09 листопада 2020 року).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягаєзадоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведена необхідність забезпечення позову, також недоведене існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на квартиру.
Під час розгляду справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з повторною заявою про забезпечення позову, в якій просила в порядку забезпечення позову до вирішення справи заборонити вчинення реєстраційних дій у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначила, що необхідністю забезпечення позову є те, що відчуження спірної квартири перешкоджатиме виконанню рішення суду у випадку задоволення позову.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частинами 1, 2 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до абзацу 3 пункту 4 наведеної вище постанови Пленуму, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову просила заборонити вчинення реєстраційних дій у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1 , однак не надала жодного доказу наявності у відповідача наміру відчужити вказану квартиру.
Судом вірно встановлено, що надана позивачем роздруківка повідомлення з сайту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не є належним доказом наміру відчужити квартиру, оскільки зі змісту цього повідомлення неможливо ідентифікувати яка саме квартира продається, зокрема, відсутня адреса квартири, продавцем зазначена особа на ім`я ОСОБА_4 , а площа квартири, що продається, становить 117 кв.м, в той час як площа спірної квартири – 119 кв.м.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доказування покладений на сторону, яка посилається на відповідні обставини, як на підставу своїх вимог, проте ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх заявлених вимог.
При цьому, позивач вже зверталася із тотожною заявою про вжиття заходів забезпечення позову з подібних підстав, за результатами розгляду якої 16 липня 2019 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні цієї заяви у зв`язку із її недоведеністю.
Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У справі FOGARTY v. THE UNITED KINGDOM (заява 37112/97), рішення від 21/11/2001 (параграфи 33, 34, 35) Європейський Суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд також виходив з того, що заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.
Заходи забезпечення позову не повинні порушувати принципу змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те,що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у забезпеченні позову, не врахувавши, що між сторонами дійсно виник спір і є об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки належних доказів в обґрунтування доводів забезпечення позову до суду першої інстанції надано не було. Також не були надані докази і до суду апеляційної інстанції, які б могли спростувати висновки суду першої інстанції щодо незаконної відмови у забезпеченні позову та необхідністю забезпечення позову, про яке просив заявник.
У відповідності з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41). 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк