Постанова
Іменем України
05 листопада 2020 року 
 
м. Київ
справа № 500/372/17
провадження № 61-20063св19
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Воронковим Володимиром Олексійовичем, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року у складі судді Швець В. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний Паркінг».  
Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено спірний договір, згідно з умовами якого          ОСОБА_2 є замовником будівництва об`єкта нерухомості, а ОСОБА_1 є виконавцем по вказаному договору. Однак, підземний паркінг не був побудований до 30 листопада 2012 року, у зв`язку з чим ОСОБА_1                        12 грудня 2016 року направив на адресу ОСОБА_2 пропозицію про розірвання спірного договору у зв`язку зі зміною істотних обставин з одночасним поверненням ОСОБА_2 коштів, сплачених по договору. Однак, ОСОБА_1 від ОСОБА_2 не отримав жодної відповіді на свою пропозицію від 12 грудня 2016 року. 
З огляду на викладене, ОСОБА_3 просив суд розірвати договір від 25 травня 2011 року № 3 В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг» за адресою: кут вулиці Адмірала Холостякова та АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 квітня  2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду               від 24 жовтня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до положень спірного договору, договір може бути розірваний лише за ініціативою замовника, та того, що позивачем не доведено обґрунтованості його аргументів щодо істотної зміни обставин після укладення оскаржуваного договору, яка (зміна) була б пов`язана з неможливістю виконання оскаржуваного договору про участь в спільному будівництві. Таким чином, обставини на які посилався позивач, не є істотними в розумінні частини другої статті 652 ЦК України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для розірвання спірного договору за ініціативою позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , через адвоката Воронкова В. О., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що виходячи зі статті 837 ЦК України правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо умов, порядку та строків здійснення останнім за рахунок замовника робіт з будівництва підземного паркінгу з подальшою передачею певного місця для стоянки автомашин його замовнику за своєю юридичною природою є договором підряду. 
Враховуючи, що передбачене спірним договором місце для стоянки автомашин виконавцем її замовнику у власність до встановленого договором строку            (30 листопада 2012 року) передано не було, на підставі статті 849 ЦК України замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.
Разом з тим, неможливість виділення в натурі ОСОБА_2 об`єкту договору про участь у спільному будівництві від 25 травня 2011 року № 3 В/4/П, яким є певне місце для стоянки автомашин, а не нежитлове приміщення, є саме тією істотною обставиною за якою у випадку якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Таким чином, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, у даному випадку спірний договір мав бути розірваним на вимогу заінтересованої особи.
Суди попередніх інстанцій, при ухваленні судових рішень на вищенаведені обставини уваги не звернули та помилково дійшли висновку про відсутність несприятливих наслідків для сторін у разі залишення в силі договору про участь у спільному будівництві від 25 травня 2011 року № 3 В/4/П, а також не надали належної оцінки спірному договору, як договору підряду.
Крім того, посилання апеляційного суду на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 303/7534/15-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 910/12154/16, від 17 квітня 2018 року у справі                        № 927/763/17 є безпідставними, оскільки спірні правовідносини в даній справі відрізняються від правовідносин у справах, переглянутих Верховним Судом.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
25 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено спірний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_2 є замовником будівництва об`єкта нерухомості, а ОСОБА_1 є виконавцем по вказаному договору. 
Згідно з пунктом 2.1. спірного договору замовник, яким є відповідач, зобов`язався здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості в порядку, передбаченому в пункті 3.1., а виконавець, яким є позивач, зобов`язався збудувати та здати в експлуатацію підземний паркінг, після чого передати об`єкт нерухомості замовнику в його власність до 30 листопада          2012 року. 
Відповідно до пункту 3.1. спірного договору замовник зобов`язався передати виконавцю суму в розмірі 64 000,00 грн, що еквівалентно 8 000,00 доларів США, яка включає в себе оплату за будівництво місця для паркування автомобілю         № 3. Вказана сума є вартістю місця для паркування автомобілю № 3, зазначеного вище. ОСОБА_2 сплатив належну суму, що визнається учасниками справи.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня         2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно з положеннями статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частини першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Таким чином, закон пов`язує можливість зміни чи розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.
Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 910/15484/17 (провадження № 12-282гс18).
Як на підставу істотної зміни обставин договору, ОСОБА_1 посилається саме на неможливість виділення в натурі ОСОБА_2 об`єкту договору про участь у спільному будівництві від 25 травня 2011 року № 3 В/4/П, яким є певне місце для стоянки автомашини, а не нежитлове приміщення.
Проте, враховуючи наведене, позивачем не було доведено наявність умов та їх одночасне існування, як це передбачено частиною другою статті 652 ЦК України, для розірвання спірного договору про участь у спільному будівництві                         від 25 травня 2011 року № 3 В/4/П, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що у даному конкретному випадку відповідно до положень пункту 5.1. спірного договору, даний договір може бути розірваний саме за ініціативою замовника, тобто ОСОБА_2 . Однак в даному спорі ініціатором розірвання договору є ОСОБА_1 (виконавець). Згоди обох сторін договору на його розірвання немає. Таким чином, при вирішенні питання щодо можливості розірвання договору на вимогу виконавця підлягають встановленню обставини неналежного виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків по оплаті будівництва місця для паркінгу. Проте, як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 здійснив оплату в повному обсязі, що визнається позивачем. 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, встановили всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробили законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»,  № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Щодо клопотань ОСОБА_2 про розгляд за його участю даної справи.
У лютому, травні, червні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду клопотання, в яких просив провести розгляд справи за його участю.
Клопотання не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні клопотань ОСОБА_1 про розгляд за його участю даної справи.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Воронковим Володимиром Олексійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 квітня         2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
                                                                                                          А. А. Калараш
                                                                                                           С. П. Штелик