Постанова
Іменем України 
3 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 760/7826/15-к
провадження № 51-2720км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 , 
виправданих                                              ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,          
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 5 березня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22014101110000134, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тираспіль (Республіка Молдова), жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263- 1 Кримінального кодексу України (далі – КК);
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Горяне Городоцького району Вітебської області (Республіка Білорусь), жительки АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Вороніж (Російська Федерація), жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК.
Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Солом’янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року визнано винуватими та засуджено:
ОСОБА_7 – за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
ОСОБА_8 – за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років;
ОСОБА_9 – за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у сприянні наданням засобів і знарядь незаконному виготовленню вибухових речовин, вибухових пристроїв за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 – у закінченому замаху на придбання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу за таких обставин.
Так, у травні–червні 2014 року в особи, провадження щодо якої зупинено та яку оголошено у розшук (надалі – ОСОБА 1), виник умисел на вчинення на території України терористичних актів шляхом вибухів з метою залякування і порушення громадської безпеки.
У червні 2014 року в м. Києві   ОСОБА_7 , діючи в інтересах ОСОБИ 1, однак без намірів вчинення терористичних актів, вступив з ним у попередню змову з метою виготовлення без передбаченого законом дозволу саморобних вибухових речовин та вибухових пристроїв і погодився сприяти йому в наданні відповідних засобів і знарядь.
У цей же час, у цьому ж місті,  ОСОБА_7  на прохання ОСОБИ 1 підшукав у відкритому доступі глобальної комп`ютерної мережі «Internet» і надав їй інформацію про хімічні склади вибухових речовин, ідентифікованих назвами «кіса», «амонал» (суміші селітри на основі нітрату амонію, порошкоподібного алюмінію), та про способи дистанційного ініціювання їх загоряння – з використанням мобільного телефону й електричного реле. 
У липні 2014 року  ОСОБА_7  погодився на прохання ОСОБИ 1 виготовити детонатор для дистанційного ініціювання електричним імпульсом загоряння вибухової речовини – суміші селітри на основі нітрату амонію з порошкоподібним алюмінієм, поміщеної до металевих банок. З цією метою у вказаний час  ОСОБА_7  одержав від ОСОБИ 1 мобільний телефонний апарат «Nокіа 7210», електричне реле «Таtami» і під контролем ОСОБИ 1 у своєму житлі  на АДРЕСА_4 розпочав виготовлення детонатора: припаяв до пристрою вібраційного дзвінка телефону два ізольовані слабострумні дроти, вивівши їх вільні кінці назовні телефону, та розпочав і здійснював підшукування у м. Києві у відкритому продажі іншого (з пропускною напругою у 3 вольти), аніж одержав від ОСОБИ 1, електричного реле з метою укомплектування ним детонатора, який намагався виготовити.
Однак 26 серпня 2014 року  ОСОБА_7  добровільно припинив свою протиправну діяльність, про що заявив до Служби безпеки України (далі – СБУ) і видав складові детонатора, який виготовляв для ОСОБИ 1.
Крім того, у липні 2014 року в м. Києві ОСОБА_8 , перебуваючи під впливом ідей ОСОБИ 1 щодо необхідності забезпечення самозахисту від представників радикальних суспільних рухів в Україні, не будучи обізнаною про дійсні наміри цієї особи, вступила з ОСОБОЮ 1 у попередню змову на придбання разом із ним групою осіб і на його користь без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї у вигляді самозарядних бойових пістолетів, детонаторів до вибухівки, радіостанцій, бінокля армійського.
У серпні 2014 року ОСОБА_8 замовила у ОСОБА_10 безоплатне придбання самозарядних бойових пістолетів «ТТ» (Тульського Токарева) у кількості від 3 до 5 штук без передбаченого законом дозволу, а також детонаторів до вибухівки, радіостанцій, бінокля армійського.
Надалі 20 серпня 2014 року ОСОБА_8 у ході телефонної бесіди з ОСОБА_10 (який у такий спосіб приймав участь у негласній слідчій (розшуковій) дії – контрольованій поставці ОСОБА_8 вогнепальної зброї) погодилася одержати раніше обумовлені пістолети й інші речі в автоматичній камері схову Центрального залізничного вокзалу м. Києва, а 22 серпня 2014 року – дізналася від останнього код доступу та ідентифікаційний номер автоматичної камери схову Центрального залізничного вокзалу м. Києва.
У цей же день ОСОБА_8 , попередньо домовившись з ОСОБОЮ 1, приблизно об 17:00 прибула на територію Центрального залізничного вокзалу м. Києва на площі Вокзальній, 1, де на неї вже чекали ОСОБА 1 та ОСОБА_9 , і, зустрівшись з ними, повідомила ОСОБІ 1 код доступу (Д835) та ідентифікаційний номер (835) автоматичної камери схову, який запропонував особисто забрати з камери вогнепальну зброю разом з іншими речами.
Приблизно о 17:30 ОСОБА 1 відшукала автоматичну камеру схову з ідентифікаційним номером 835 і, увівши до її автоматичного замка код доступу –Д835, відчинила її та забрала з неї поліетиленовий пакет з пістолетами, після чого одразу почала рухатися на вихід з приміщення автоматичних камер схову вокзалу, де й була зупинена співробітниками СБУ. Під час огляду місця події у неї було виявлено у пакеті п`ять пістолетів, котрі відповідають конструкції пістолета Макарова («ПМ»), однак не придатні до здійснення пострілів.
У такий спосіб ОСОБА_8 виконала усі дії, які вважала необхідними для одержання вогнепальної зброї від ОСОБА_10 , що не відбулося з причин, котрі не залежали від її волі.
Крім цього, у травні–червні 2014 року ОСОБА_9 познайомився і почав спілкуватися з ОСОБОЮ 1, який висловлював негативне відношення до демократичних перетворень у країні та виношував наміри зорганізуватися в групу з метою фізичного протистояння останнім.
Під впливом таких ідей ОСОБИ 1 у ОСОБА_9 , який не був обізнаний про дійсні наміри ОСОБИ 1, у липні 2014 року виник намір придбати для самозахисту вогнепальну зброю у вигляді пістолета Макарова, одразу після чого він розпочав її підшукування. У кінці липня 2014 року, домовившись шляхом листування у глобальній комп`ютерній мережі «Іnternet» з користувачем, ідентифікованим найменуванням «  ІНФОРМАЦІЯ_4 », про придбання у нього пістолета Макарова, ОСОБА_9 перерахував на електронний гаманець цієї особи банківським переказом 3700 грн, однак замовлення (зброї) не отримав, оскільки продавець припинив спілкування і зник із зв`язку.
22 серпня 2014 року ОСОБА_9 у м. Києві на території станції метро «Політехнічний інститут» приблизно о 12:00 у черговий раз зустрівся з ОСОБОЮ 1, яка запропонувала разом із ним забрати з автоматичної камери схову відправлення з вогнепальною зброєю – пістолетами, на що останній погодився і прибув разом з ОСОБОЮ 1 на Центральний залізничний вокзал м. Києва, де вони зустрілись з ОСОБА_8 . Остання повідомила ОСОБІ 1 код доступу та ідентифікаційний номер автоматичної камери схову, де, з її слів, мали бути пістолети.
У цей же час ОСОБА_9 погодився на пропозицію ОСОБИ 1, щоб остання особисто забрала з автоматичної камери схову посилку з вогнепальною зброєю.
Приблизно о 17:30 ОСОБА 1 відшукала автоматичну камеру схову з ідентифікаційним номером 835 і, увівши до її автоматичного замка код доступу – Д835, відчинила її та забрала з неї поліетиленовий пакет з пістолетами, після чого одразу почала рухатися на вихід з приміщення автоматичних камер схову вокзалу, де й була зупинена співробітниками СБУ. У ході огляду місця події у неї було виявлено у пакеті п`ять пістолетів, котрі відповідають конструкції пістолета Макарова («ПМ»), однак не придатні до здійснення пострілів.
У такий спосіб  ОСОБА_9 виконав усі дії, які вважав необхідними для одержання вогнепальної зброї – пістолетів, що не відбулося з причин, котрі не залежали від його волі.
Київський апеляційний суд ухвалою від 5 березня 2020 року, задовольнивши апеляційні  скарги сторони захисту, скасував вирок місцевого суду, а кримінальне провадження  щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості  у суді й вичерпання можливостей їх отримати.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції визнав, що ряд доказів, наданих стороною обвинувачення, зібрано з істотним порушенням вимог КПК та, як наслідок, є недопустимими, а решта доказів не доводять винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поза розумним сумнівом.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник зазначає, що винуватість  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кожному злочину доведено зібраними у процесуальний спосіб і наявними у справі  доказами, а апеляційний суд безпосередньо не дослідивши доказів у справі, неправомірно визнав частину їх недопустимими, порушивши приписи статей 23, 93, 94 вказаного Кодексу. Зокрема, вказує на те, що згаданий суд залишив поза увагою інформацію Апеляційного суду м. Києва № 01-1/35н/т від 16 січня 2016 року про те, що ухвалу слідчого судді від 31 липня 2014 року № 01-5963цт, на підставі якої було проведено негласні розшукові дії 7 серпня 2014 року, було знищено відповідно до акта знищення документів № 84/2014 від 25 грудня 2014 року на підставі повідомлення Департаменту контррозвідки СБУ про закриття контррозвідувальної справи, що не може свідчити на цій підставі про недопустимість доказів, отриманих у результаті НС(Р)Д. Також наголошує, щоапеляційний суд безпідставно дійшов висновку про порушення прав обвинувачених та провокування на вчинення злочину ОСОБА_8 з метою її подальшого викриття. На думку прокурора, цей суд всупереч вимогам статей 22, 23 КПК безпосередньо не  допитав свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та надав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції.Вважає, що висновки апеляційного суду в оскаржуваній ухвалі про незаконність вироку місцевого суду є необґрунтованими, а постановлене цим судом рішення таким, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу,  просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Виправдані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та  його захисник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, просили оскаржуване судове рішення залишити без змін через відсутність доказів для доведення винуватості засуджених у суді.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Положеннями ст. 438 КПК визначено, що підставою для скасування судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За змістом статей 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно з положеннями указаних статей закону, в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Однак апеляційний суд  при перегляді обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9   не дотримався наведених вимог закону та розглянув кримінальне провадження з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (порушенням засади безпосередності дослідження доказів), з огляду на таке.
У силу ст. 95  КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК. 
Відповідно до ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів  (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду хоча і не є абсолютним, як у суді першої інстанції, але в ситуації, коли апеляційний суд під час апеляційного розгляду вбачає, що доводи апеляційної скарги учасника кримінального провадження в частині неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) та/або невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, така перевірка здійснюється шляхом повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК, що включає безпосереднє дослідження та оцінку доказів щодо таких обставин.
Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх  оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
У разі встановлення  апеляційним судом обставин, зазначених у ст. 284 КПК, рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження, передбачене ст. 417 КПК, має бути належним чином мотивоване, а висновки суду мають бути підтверджені докази, безпосередньо дослідженими у суді апеляційної інстанції. Це рішення має містити встановлені судом першої інстанції обставин, аналіз доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу обвинувального вироку та відповідна власна оцінка, переоцінка таких доказів, у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не відповідають таким властивостям із зазначенням відповідних критеріїв. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у такому випадку є обов`язковим.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , не погоджуючись із обвинувальним вироком, яким ОСОБА_7 було засуджено за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 – за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК, подали апеляційні скарги.
У вказаних скаргах сторона захисту стверджувала про незаконність вироку, недопустимість доказів обвинувачення і просила оспорюване рішення скасувати, а кримінальне провадження щодо  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 закрити.
За наслідками апеляційного розгляду суд задовольнив скарги захисників, скасував вирок місцевого суду і закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 винуватості  у суді й вичерпання можливостей їх отримати.
При цьому з журналу судових засідань та технічного запису судового процесу видно, що апеляційний суд, ухвалюючи таке рішення, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотання захисника ОСОБА_14 повторно дослідив докази, а саме: протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу від 4 грудня 2014 року, лист-відповідь Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2016 року № 01/1/35 н/т, протокол за результатами контролю за вчиненням злочину (контрольованої поставки) від 23 серпня 2014 року, постанову прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 20 серпня 2014 року, а також речові докази: мобільні телефони – LG KF300(вилучений 22 серпня 2014 року під час обшуку житла ОСОБА_8 на АДРЕСА_2 ) та SUMSUNGGT-E1200i (вилучений 26 серпня 2014 року під час добровільної видачі  ОСОБА_10 у приміщенні слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та Київській області на пров. Аскольдів, 3А у м. Києві) (т. 6, а. к. п. 119, 137-139, 169-171).
За результатами дослідження цих доказів апеляційний суд дійшов висновку, що протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу від 4 грудня 2014 року, складений за результатами проведення 7 серпня 2014 року негласних розшукових дій з метою пошуку ознак або фактів терористичної та іншої протиправної діяльності, разом з додатком CD-R № 2298 від 4 грудня 2014 року, протокол за результатами контролю за вчиненням злочину (контрольованої поставки) від 23 серпня 2014 року, постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 20 серпня 2014 року є недопустимими доказами.
Разом із тим апеляційний суд, не дослідивши безпосередньо інших доказів, покладених судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, зокрема: протоколу за результатами проведення негласного розшукового заходу від 21 серпня 2014 року разом із додатком CD-R № 2034 від 20 серпня 2014 року щодо оперативно-технічних заходів зі зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж у період з 24 липня 2014 року по 17 серпня 2014 року, протоколу огляду від 22 грудня 2014 року, акта огляду та вкладення від 22 серпня 2014 року з фототаблицею до нього, протоколу огляду від 22 серпня 2014 року з фототаблицями до нього, оптичного комп`ютерного диску з електронним файлом, який містить відеозапис переміщень ОСОБИ 1, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 22 серпня 2014 року на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва, протоколу огляду оптичного комп`ютерного диску з відеозаписами обстановки на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва з фототаблицею до нього  від 23 грудня 2014 року, протоколу огляду від 19 грудня 2014 року, протоколу за результатами проведення негласного розшукового заходу від 4 грудня 2014 року та оптичного комп`ютерного диску «CD-R VIDEX», визнав їх отриманими внаслідок істотного порушення прав обвинувачених, і, як наслідок, недопустимими. 
Крім того, мотивуючи свої висновки, апеляційний суд в ухвалі зазначив, показання свідка ОСОБА_10 , який залучався органами досудового розслідування для викриття обвинувачених (зокрема, ОСОБА_8 ) та свідків  ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 серпня 2014 року та від 15 жовтня 2014 року (згідно яких  свідок   ОСОБА_10 упізнав відповідно ОСОБУ 1 та   ОСОБА_8 ), а також протокол огляду мобільного телефонного апарата добровільно наданого свідком ОСОБА_10 від 26 серпня 2018 року, на які послався суд першої інстанції, як на підтвердження винуватості  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих злочинів, не можуть слугувати доказами на обґрунтування їх вини, оскільки вказані свідки є зацікавленими особами, а тому надані ними фактичні дані, викликають  сумніви у своїй достовірності.
Проте апеляційний суд не вжив заходів для виклику цих свідків, не допитав їх під час апеляційного розгляду та не дав їх належної оцінки відповідно до ст. 94 КПК. При цьому суд не навів обґрунтованих мотивів, на підставі  яких він дійшов висновку  про зацікавленість свідків  ОСОБА_10 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 .
Таким чином, апеляційний суд неправомірно дав іншу, ніж суд першої інстанції оцінку зібраним у кримінальному провадженні показанням та фактичним даним, безпосередньо не дослідивши їх під час перевірки оскарженого рішення, чим недотримався вимог ст. 23 КПК.
За таких обставин, висновок апеляційного суду про невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,      ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину та про необхідність закриття щодо них кримінального провадження є передчасним.
З урахуванням викладеного, Суд вважає, що оспорювана ухвала суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки її постановлено з  істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Тому це судове рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, а кримінальне провадження – призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи, суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах сторін захисту, а також доводи сторони обвинувачення в касаційній скарзі, дати на все вичерпну відповідь, безпосередньо дослідити докази, у сукупності проаналізувати їх й ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, яке б відповідало положенням ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436,  438, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 5 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3