ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 грудня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 686/1969/15
провадження № 61-4023 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., Краснощоков Є. В.,
 
учасники справи:
 
позивач -акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року в складі судді Мазурок О. В. та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року в складі колегії суддів Ярмолюка О. І., Купельського А. В., Янчук Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» вказувало, що 27 листопада 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 49 000 доларів США на строк до 24 листопада 2017 року. Відповідач зобов`язалася повернути банку кредит, сплатити йому проценти за користування кредитними коштами та винагороду (комісію) за надання фінансового інструмента у строки та порядку, встановленими цим договором. У зв`язку з неналежним виконанням умов указаного договору в ОСОБА_1 станом на 15 липня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 54 280 доларів 12 центів США, яка складається з: 
- 32 901 долара 67 центів США неповернутого кредиту;
- 8 966 доларів 10 центів США процентів;
- 2 646 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту;
- 9 767 доларів 55 центів США пені. 
 
АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з ОСОБА_1 54 280,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 серпня 2016 року складає 1 346 039,56 грн, заборгованості за кредитним договором. 
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 1 172 421,22 грн заборгованості за кредитом, що еквівалентно 41 895 доларів 35 центів США, 27 644,83 грн пені та 17 995,57 грн судового збору. В решті позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконала грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість, розмір якої визначений у висновку експерта від 13 грудня 2017 року № 6650/16-26.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року в частині валюти заборгованості змінено, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 41 895 доларів 35 центів США та 27 644,83 грн заборгованості за кредитним договором і 17 995,57 грн судового збору. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
При цьому апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції неправомірно визначив валюту заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , у національній валюті України - гривні, оскільки відповідно до частини другої статті 192 ЦК України, частини третьої статті 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо у кредитному договорі виконання зобов`язання визначено в іноземній валюті, у банка-отримувача або у ініціатора платежу наявна індивідуальна або генеральна ліцензія на використання іноземної валюти на території України, то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.
 
Апеляційний суд встановив, що АТ КБ «Приватбанк» має банківську ліцензію Національного банку України на право надання банківських послуг, у тому числі здійснення валютних операцій, від 05 жовтня 2011 року № 22, а умовами кредитного договору (пункт 7.1.) визначено, що позичальник повертає банку кредит, сплачує йому проценти, винагороди та комісії виключно у валюті кредиту, у зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення кредитної заборгованості в іноземній валюті. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржені рішення суду першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судові рішення про задоволення вимог про дострокове повернення всієї суми кредиту та нарахованої заборгованості з комісії суперечить нормам закону. Вказує, що апеляційний суд з порушенням статті 533 ЦК України стягнув заборгованість у доларах без еквіваленту до гривні.
 
Посилається на рішення Конституційного Суду від 10 листопада 2011 року                        № 15-рп/2011, яким встановлено, що відповідно до пунктів 22, 23 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
07 червня 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «Приватбанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому банк просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін. 
 
Вказує, що суди повно та всебічно з`ясували обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк», доводи касаційної скарги правильності висновків апеляційного суду про стягнення заборгованості в іноземній валюті не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 27 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HMІВGA00007872, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 54 250 доларів США на строк до 24 листопада 2017 року включно під 11,04 % річних. З указаних коштів 49 000 доларів США ОСОБА_1 отримала на споживчі цілі, а 5 250 доларів США спрямовані позивачем на щорічну сплату позичальником страхових платежів за договором страхування іпотечного майна та договором особистого страхування.
 
Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць і винагороду за надання фінансового інструмента в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. При цьому ОСОБА_1 повинна була погашати кредит, сплачувати банку проценти та комісію щомісячними ануїтетними платежами у сумі 778 доларів 35 центів США. 
 
Згідно пунктів 2.2.10, 2.3.3 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду та проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором 
 
07 грудня 2009 року АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої ними збільшено строк кредитування до 24 листопада 2022 року, збільшено розмір процентної ставки за кредитом до 1,09% на місяць (13,08% річних) та зменшено розмір щомісячного ануїтетного платежу до 633 доларів 54 центів США. З 02 серпня 2010 року банк зменшив розмір процентів за користування кредитними коштами в односторонньому порядку до 12,58% річних.
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 грошового зобов`язання за кредитним договором станом на 15 серпня 2016 року у неї утворилася кредитна заборгованість у розмірі 41 895, доларів США, з яких 30 942,31 доларів США - неповернутий кредит, 8 862,59 доларів США - проценти, 2 090,45 доларів США  винагорода за надання фінансового інструмента, і 27 644,83 грн пеня. Вказана сума заборгованості підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 13 грудня 2017 року                                       № 6650/16-26.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на яку посилається заявник, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
 
Наведені приписи дають підстави вважати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, визначала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
 
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбаченого зазначеним договором порядку, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а суд не має підстави для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
 
Установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, суд має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, якою був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
 
Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження                  № 14-680цс19). 
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив характер кредитування позичальника і, відповідно, виконання банком вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року. За таких обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 . 
 
Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 про дострокове стягнення грошових коштів за кредитним договором, строк дії якого на час звернення банку з цим позовом не закінчився.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження                                       № 61-8862сво18) Верховний Суд дійшов висновку, що «у відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок».
 
Суди, стягуючи із ОСОБА_1 заборгованість по процентам, комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, не звернули увагу на наведене, не перевірили обґрунтованість розміру заборгованості, про стягнення якої банк звернувся до суду та дійшли передчасного висновку про їх задоволення. 
Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді                                                                                                  Н. О. Антоненко
 
                                                                                                            І. О. Дундар
 
                                                                                                            М. М. Русинчук
 
Є. В. Краснощоков