КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 754/12003/17                                                                  Головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/5730/2020                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
7 жовтня 2020 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Людмила Єрофеївна, про визнання договору дарування квартири недійсним,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2017 року законний представник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є., про визнання договору дарування квартири недійсним.
На обгрунтування позову  ОСОБА_2 зазначила, що 13 грудня 2014 року між ОСОБА_3 (батько позивача) та ОСОБА_4 (дідом позивача) було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вважає, що укладення цього договору порушує право користування її малолітньої дитини, оскільки після відчуження квартири він втратив право на проживання у ній, внаслідок чого позбавлений належних умов для проживання та розвитку і може опинитись на вулиці, при тому, що на момент відчуження квартири був відсутній дозвіл органу опіки та піклування на таке відчуження.
Як до укладання спірного договору, так і після його укладання, малолітній ОСОБА_1 разом із своїми батьками на законних підставах постійно проживав у спірній квартирі, а іншого житла, яке б забезпечило йому належні умови для проживання та розвитку, немає. На час звернення до суду родина позивача продовжує проживати у спірній квартирі, але його батько ОСОБА_3 вже не є власником квартири, відповідно позивач втратив право на проживання у ній, а ОСОБА_4 здійснює дії по виселенню з квартири сім`ї позивача, у тому числі і в судовому порядку.
Крім того вказує, що позивач разом із своїми батьками на момент посвідчення договору та зараз зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , а за адресою спірної квартири вони фактично проживають тривалий час, після укладання відповідачами договору дарування від 13 грудня 2014 року родина позивача переїхала проживати до Республіки Казахстан, але після повернення до України, з лютого 2016 року ОСОБА_4 почав перешкоджати у користуванні квартирою та замінив в ній замки, на день звернення з даним позовом сім`я позивача продовжує проживає у спірній квартирі.
У позові також зазначено, що батьки малолітнього позивача будь-якого іншого житла, окрім кімнати площею 10 кв. м. в квартирі АДРЕСА_3 , яке належить батьку позивача не мають.
На підтвердження факту проживання у спірній квартирі сім`ї позивача на момент її відчуження та після цього надані: договір купівлі-продажу товарів від 10 лютого 2013 року та договір замовлення і виготовлення корпусних меблів від 16 квітня 2014 року із зазначенням адреси доставки: АДРЕСА_4 ; довідка з дошкільного навчального закладу від 10 червня 2016 року про відвідування позивачем дитячого садка, який знаходиться поряд із місцезнаходженням спірної квартири; акт обстеження житлово-побутових умов № 552 від 6 грудня 2016 року, яким встановлено, що на дату його складання сім`я позивача продовжує проживати у спірній квартирі; лист центру первинної медико-санітарної допомоги Деснянського району м. Києві від 19 лютого 2016 року № 2, згідно якого позивач з моменту народження обслуговується у даній установі та фактично проживає за адресою спірної квартири.
В обґрунтування позовних вимог сторона позивача посилалась на положення частини четвертої статті 29, статті 71, частини шостої статті 203, частини першої статті 215, статті 224, частини першої статті 405 Цивільного кодексу України, статті 154 Сімейного кодексу України, статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР, статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», частини третьої статті 17, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 3 Конвенції «Про права дитини».
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що при розпорядженні спірною квартирою 13 грудня 2014 року ОСОБА_3 зобов`язаний був врахувати інтереси малолітньої дитини ОСОБА_1 , а органи опіки і піклування повинні обов`язково були здійснити контроль за дотриманням майнових і житлових прав дитини при відчуженні цієї квартири, і місце реєстрації батьків та дитини не було визначним фактором. Відсутність дозволу органу опіки і піклування призвело до того, що батько дитини безперешкодно і беззастережно відчужив нерухоме майно, в якому проживала дитина, та тимчасово поїхав із сім`єю до Казахстану на лікування дружини. Висновки суду повністю протирічать статті 59 СК України, статті 156 ЖК Української РСР, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, оскільки при даруванні квартири за адресою: АДРЕСА_4 , не було дотримано вимог статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», не було отримано дозволу органу опіки і піклування, то такий договір дарування безумовно є недійсним.
ОСОБА_2 вказала, що висновки суду про відсутність порушень майнових прав малолітньої дитини прямо суперечать обставинам справи та вимогам закону, адже відповідач ОСОБА_3 позов визнав, а заперечення проти позову відповідача ОСОБА_4 були зведені до того, що ним визнається факт проживання дитини до 13 грудня 2014 року та до теперішнього часу саме в спірній квартирі і факт відсутності дозволу органу опіки і піклування при укладанні договору дарування, тобто визнався факт порушення прав дитини, але він просив суд не приймати це до уваги, оскільки у його сина було інше нерухоме майно, в якому сім'я не проживала, сину надано у власність іншу квартиру, між ними існує конфлікт і перешкоди у користуванні спірною квартирою позивачу не чинилися.
Суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а саме: долучив до матеріалів справи і прийняв до уваги під час ухвалення рішення докази, які були подані представником відповідача з пропуском строку на подання ще одних доказів у справі та з порушенням порядку подання доказів. Тобто, прийнявши додаткові докази без поважних причин від одного з учасників процесу на стадії дослідження доказів, поклавши ці докази в основу свого рішення, суд порушив положення статті 83 ЦПК України, принципи рівності, змагальності сторін, диспозитивності та юридичної визначеності. 
Крім того, при розгляді спору суд першої інстанції зобов`язаний був виходити в першу чергу з інтересів дитини, натомість не побачив очевидного факту, що з моменту відчуження спірної квартири житлові права дитини стали у повну залежність від доброї волі обдарованого, оскільки дитина проживає разом з батьками, а батьки з метою народження другої дитини поїхали в Казахстан, а коли потім повернулися у цю саму квартиру, тому що жили, живуть і працюють саме в Києві й іншого житла не мали взагалі, то вже не на правах власників, а на правах гостей обдарованого. Така залежність є явним обмеженням житлових прав дитини, що недопустимо згідно частини другої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Як на підставу своїх заперечень зазначив, зокрема про те, що суд першої інстанції достеменно встановив, що на дату укладання оспорюваного договору дарування спірна квартира не була єдиним житлом, в якому сім`я позивача мала можливість постійно проживати та дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки малолітній позивач та його батьки у спірній квартирі на момент укладання договору дарування не були зареєстровані, батьки позивача мали три інших житлових приміщення (1/2 частка квартири у м. Києві за адресою реєстрації та два приватних будинки) для проживання у них родини позивача, то відповідно житлові права дитини жодним чином порушені не були, а відтак відсутні підстави для скасування рішення суду. При цьому на даний час малолітній позивач також забезпечений житлом та фактично проживає разом із сім`єю у трьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , де і має державну реєстрацію місця проживання.
Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що законний представник позивача - ОСОБА_2 , яка є його матір`ю, 15 вересня 2017 року звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним, в обґрунтування якого посилається на те, що в квартирі, яка була подарована відповідачу ОСОБА_4 , проживала малолітня дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у зв`язку з укладенням договору дарування було порушено майнові права дитини на користування житлом, яке є єдиним придатним для проживання сім`ї малолітнього позивача, оскільки під час укладення договору дарування не було отримано відповідної згоди органу опіки та піклування.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11 червня 2013 року батьками малолітнього ОСОБА_1 є відповідач ОСОБА_3 та законний представник позивача ОСОБА_2 (а.с. 8, т. 1).
Шлюб між батьками малолітнього зареєстрований 23 жовтня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 14, т. 1).
Відповідно до спеціальних відміток у паспортах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , місцем реєстрації їх проживання є адреса: АДРЕСА_2 (а.с. 9-13, т. 1), а станом на дату ухвалення рішення по справі місцем реєстрації їх проживання є адреса: АДРЕСА_5 , тобто за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 ніхто з членів даної сімї не зареєстрований.  
Право власності відповідача ОСОБА_3 на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 у вигляді конкретної кімнати жилою площею 10,0 кв. м підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-421/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловою площею та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розподіл майна та збільшення частки у праві спільної сумісної власності, яким суд встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , виділивши в користування ОСОБА_3 кімнату жилою площею 10,0 кв. м, загальні приміщення залишив у загальному користуванні власників квартири (а.с. 27-29, т. 1). 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2010 року вищевказане рішення було змінено шляхом виділення лоджії, площею 1,6 кв. м у квартирі АДРЕСА_3 у користування ОСОБА_5 , в решті залишено без змін (а.с. 30-32, т. 1).
Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 5 квітня 1978 року відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком є інший відповідач ОСОБА_4 (а.с. 15, т. 1)
Відповідно до спеціальних відміток у паспорті ОСОБА_4 (а.с. 63, т. 1) та довідки № 1549 (форма-3) від 20 травня 2016 року, місцем реєстрації його проживання з 26 травня 2005 року є адреса: АДРЕСА_4 (спірна квартира). Також за даною адресою у період з 26 травня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована померла дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та у період з 14 лютого 2006 року по 21 червня 2012 року його син - відповідач ОСОБА_3 . Згідно Довідки № 1549 (форма-3) від 20 травня 2016 року за вище вказаною адресою малолітні діти ніколи не були зареєстровані (а.с. 192, т. 1).
Суд встановив, що місцем фактичного проживання ОСОБА_4 є адреса: АДРЕСА_6 , на яку він, як відповідач просив суд надсилати процесуальні документи та повістки у даній справі (а.с. 76, т. 1).
Відповідно до договору дарування квартири від 16 квітня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. за реєстровим № 1-464, відповідач ОСОБА_4 подарував своєму сину відповідачу ОСОБА_3 двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , 1/2 частина якої належала йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 27 квітня 2005 року за реєстровим № 449, а інша 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 19 серпня 2011 року за реєстровим № 5-1272 (а.с. 16, 212 т. 1).
13 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за реєстровим № 1426 було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . На підставі договору дарування уже відповідач ОСОБА_3 подарував у власність своєму батьку відповідачу ОСОБА_4 зазначену вище квартиру (а.с. 17-18, т. 1).
Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_3 від 4 березня 2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилась у м. Костанай Республіки Казахстан, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 19, т. 1).
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов № 552 від 6 грудня 2016 року, складеного комісією Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, на дату складання акту у двохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 проживають: ОСОБА_3 (батько), ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент складання акту у квартирі перебувала мати та малі діти, приміщення чисто прибрані, укомплектовані усіма необхідними меблями та технікою. В одній з кімнат проживають двоє дітей, манеж, дитячі ліжка, столик для творчості, шафа-купе з дитячими речами, два дитячих візочка, крісла, розкладний диван. Умови проживання відповідають вимогам (а.с. 24, т. 1).
Згідно із листом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 4 липня 2016 року у відповідь на адвокатський запит адвоката Пипченко Б.Ю., дозвіл за 2014 рік даною установою, як органом опіки та піклування щодо укладання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , право користування якою має малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не надавався. Законні представники дитини за наданням такого дозволу не зверталися (а.с. 34, т. 1).
Із листа Служби у справах Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації дітей від 28 квітня 2017 року, наданого у відповідь на заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , адресою яких зазначена адреса спірної квартири, вбачається, що працівником служби проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 та акт обстеження № 47 від 26 квітня 2017 року додається. Разом з цим, надання висновку щодо належних умов проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 за період 2013-2014 роки та в даний час, а також надання правової оцінки з приводу укладання договору дарування квартири від 13 грудня 2014 року за адресою: АДРЕСА_4 за дозволом органу опіки та піклування, не входить до компетенції Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 36, т. 1).
Відповідно до акту обстеження умов проживання № 47 від 26 квітня 2017 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_3 (батько), ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 - теща ОСОБА_3 (а.с. 37, т. 1).
Згідно листа Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2017 року, наданого у відповідь на заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , адресою яких зазначена адреса спірної квартири, серед іншого зазначено, що на момент укладання спірного договору дарування квартири від 13 грудня 2014 року малолітній ОСОБА_1 , 2013 року народження, відповідно до діючого законодавства мав право користування квартирою АДРЕСА_1 нарівні з батьком-власником ОСОБА_3 .. Проте, у пункті 6 зазначеного договору дарувальник гарантував, що прав на квартиру у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх не має. Згідно наданих нотаріусу документів, дітей, що мали державну реєстрацію місця проживання у квартирі не було. Малолітній ОСОБА_1 мав державну реєстрацію місця проживання за іншою адресою (а.с. 38, т. 1).
Встановлено, що за договором купівлі-продажу товарів № 1002/1 від 10 лютого 2013 року (а.с. 25, т. 1) та договору на замовлення і виготовлення корпусних меблів від 16 квітня 2014 року (а.с. 21-22, т. 1) покупцем та замовником є ОСОБА_2 , при цьому за вказаними договорами адреса   замовника зазначена: АДРЕСА_4 .
З довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 Деснянського району м. Києва від 19 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обслуговуються у даній установі та фактично проживають за адресою спірної квартири(а.с. 26, т. 1).
За довідкою з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 744 від 10 червня 2016 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відвідує ДНЗ з 9 червня 2016 року (а.с. 20, т. 1).
З листа КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 4 Деснянського району м. Києва» від 20 квітня 2018 року № 398 суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 у період з 30 травня 2013 року по 20 квітня 2018 року надавалась медична допомога, а всього було 10 викликів (а.с. 139, т. 1).
Відповідно до інформаційної довідки № 84507321 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 7 квітня 2017 року, через два календарних дня після укладання оспорюваного договору дарування, а саме: 15 грудня 2014 року мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подарувала своїй матері ОСОБА_8 (баба малолітнього позивача) належне їй на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_7 (а.с. 237-238, т. 2).
За даними інформаційної довідки № 111605714 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2018 року, через три календарних дня після укладання оспорюваного договору дарування, а саме: 16 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_3 подарував своїй тещі ОСОБА_8 належне йому на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_8 (а.с. 99-102, т. 1).
Згідно із інформаційною довідкою № 84507587 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 7 квітня 2017 року, ОСОБА_8 на праві приватної власності одноособово належить будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_7 , та будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_8 , із земельною ділянкою 0,25 га для будівництва та обслуговування вищевказаного будинковолодіння та земельною ділянкою 0,3651 га для ведення підсобного сільського господарства за тією ж адресою (а.с. 232-234, т. 2).
У відповідності до інформаційної довідки № 84503565 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 7 квітня 2017 року, 19 жовтня 2016 року на підставі наказу 10-19066/15-16-сг, виданого 14 вересня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1 га для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Броварський район, Калитянська селищна рада (кадастровий номер: 3221255500:05:007:0127; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1064400032212), також ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 227-231, т. 2).
Матеріалами справи встановлено, що 22 лютого 2018 року родина ОСОБА_3 із п`яти осіб (він, дружина, син, дочка, мати дружини) на підставі розпорядження від 22 лютого 2018 року № 113 Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації отримали ордер № 013587 серії Б на жиле приміщення - трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , як сім`я учасника антитерористичної операції, що мешкають в Дніпровському районі м. Києва, де всі вони з того часу мають державну реєстрацію місця проживання (а.с. 216-217, т. 2).
Крім того, згідно витягу з облікової справи АС «Квартоблік» станом на 15 лютого 2018 року та згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва баба позивача - ОСОБА_8 з 25 вересня 2014 року належить до складу родини його батька ОСОБА_3 (а.с. 218, т. 2).
Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності стороною позивача того, що внаслідок укладання між відповідачами оспорюваного договору дарування від 13 грудня 2014 року були порушені права малолітньої дитини. Сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору дарування не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо житлові права малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не були порушені. Укладання оспорюваного договору без попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього на користування житлом, враховуючи місце реєстрації малолітнього та його батьків за іншою адресою, а не в квартирі, що є предметом договору дарування.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.
Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
У постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними правочинів необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки батьків або одного з них щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення такого договору.
За змістом наведеного, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло.
У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Аналогічний висновок викладений і в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 296/8451/17 (провадження № 61-7288св19) і від 20 листопада 2019 року в справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св19).
За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.
Встановивши, що у спірнійквартирі станом на 13 грудня 2014 року позивач та його батьки зареєстровані не були, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що батько малолітнього позивача відповідач ОСОБА_3 під час укладання договору дарування не порушував права свого малолітнього сина, оскільки дитина не була власником чи співвласником предмета договору дарування, не була в ньому зареєстрована та була забезпечена іншим житлом, яке належало її батькам на праві власності.
У зв`язку з цим, неприйнятними є доводи апеляційної скарги законного представника позивача про обов`язкову необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування для укладання договору про відчуження майна. 
Колегія суддів враховує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними,  відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочин дарування, який впливає на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно не може бути підставою для визнання договорів недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.
Зі змісту договору дарування квартири від 13 грудня 2014 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 гарантував своєму батькові ОСОБА_4 , що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим особам, в іпотеці та під податковою заставою не перебуває, прав на неї у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, як в межах, так і за межами України немає, судового спору щодо неї немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена, не є спільною сумісною власністю, оскільки являється дарунком (пункт 6 договору).
Таким чином, батько позивача - ОСОБА_3 на момент укладання договору дарування спірної квартири засвідчив відсутність щодо неї будь-яких прав малолітнього сина, а у заяві про визнання позову вказав, що на момент відчуження квартири від нотаріуса було приховано факт проживання у цьому помешканні малолітньої дитини (а.с. 116, т. 1), що у свою чергу суперечить його попередній поведінці та з огляду на доктрину venire contra factum proprium є недобросовісними діями.
При вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину також підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.
Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
Обгрунтування апеляційної скарги про те, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору дарування є підставою для визнання такого правочину недійсним є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, якими врегульовано такі правовідносини. При цьому виключно на батьків, як законних представників позивача, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на обдарованого.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).
Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК Української РСР).
У контексті наведеного суд першої інстанції перевірив наявність права дитини безперешкодно користуватися спірним житловим приміщенням як на момент укладення оспорюваного договору, так і на час звернення з позовом до суду та під час розгляду справи у суді, тобто за період з 13 грудня 2014 року по 17 січня 2020 року, а також встановив адреси державної реєстрації місця проживання дитини разом із її батьками за вказаний вище період, які є відмінними від адреси спірної квартири, також встановив наявність можливості у сім`ї позивача проживати в інших належних сім`ї на праві власності житлових приміщеннях - приватних будинках, та за місцем їх державної реєстрації, що у цілому вказує на відсутність порушень майнових прав малолітньої дитини, на які посилається його законний представник у позові. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України у період проживання сім`ї позивача у Республіці Казахстан, місцем проживання дитини було місце проживання її батьків.
Виходячи з наведеного, залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір дарування не зменшував і не обмежував права позивача як малолітньої особи на проживання у квартирі АДРЕСА_1 і доказів того, що наразі права позивача порушуються цим правочином матеріали справи не містять.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Із наявних у матеріалах справи доказів суд першої обґрунтовано встановив, що укладений 13 грудня 2014 року між відповідачами у справі договір дарування квартири АДРЕСА_1 не призвів до порушення майнових прав дитини, оскільки станом на дату його укладання малолітній позивач був зареєстрований у іншому житловому приміщенні у Дніпровському районі м. Києва разом із своїми батьками, а кожен з батьків дитини також був власником окремого приватного будинковолодіння, батько дитини, крім цього був власником 1/2 частини квартири за місцем реєстрації сім`ї позивача, у зв`язку з чим, дитина у повній мірі була забезпечена житлом для проживання у ньому разом із батьками.
Зібраними у справі доказами підтверджується й факт того, що родина малолітнього позивача вільно користується спірною квартирою, утім матеріали справи не містять доказів про те, що з боку відповідача ОСОБА_4 чинились сім`ї позивача будь-які перешкоди у користуванні та доступі до спірної квартири у період з 13 грудня 2014 року по 12 грудня 2019 року, або що він намагався у судовому порядку вирішити питання щодо виселення з квартири позивача та членів його сім`ї.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність стороною позивача того, що внаслідок укладання між відповідачами оспорюваного договору дарування від 13 грудня 2014 року були порушені права малолітньої дитини, а сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору дарування не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, оскілки житлові права малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не були порушені і він не був позбавлений права користуватися житлом у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.
При цьому суд врахував, що укладання оспорюваного договору без попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього на користування житлом, враховуючи місце реєстрації малолітнього та його батьків за іншою адресою, а не в квартирі, що є предметом договору дарування.
Схожих за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 521/20768/13-ц.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо неврахування судом того, що подарована квартира є єдиним місцем проживання малолітнього ОСОБА_1 з дня народження та у нього відсутнє будь-яке інше житло для проживання, отже оспорюваний договір дарування, укладений за відсутності згоди органу опіки та піклування не враховує інтереси дитини, спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом під час розгляду справи, за результатом якого установлено відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним.
Посилання апеляційної скарги на те, що суд з порушеннями норм процесуального права долучив до матеріалів справи і прийняв до уваги докази, які були подані представником відповідача з пропуском строку на подання таких доказів та з порушенням порядку подання доказів також не заслуговують на увагу як такі що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах статей 43, 83, 174, 241 ЦПК України. Представник відповідача ОСОБА_9 , подаючи додаткові пояснення у справі та додані до них матеріали, обґрунтувала неможливість їх подання у визначений законом строк з причин, що не залежали від ОСОБА_4 (а.с. 192-198, т. 2), представник позивача ОСОБА_10 ознайомився з вказаними поясненнями та доданими доказами і висловив свої письмові заперечених щодо них (а.с. 3-6, т. 3), а в судовому засіданні 17 січня 2020 року суд першої інстанції з дотриманням  процесуальних вимог ухвалив долучити додаткові пояснення відповідача до матеріалів справи (а.с. 21, т. 3).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів законного представника позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 83, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                     С.А. Голуб

                                                                                                               Д.О. Таргоній