Справа № 127/32434/19
Провадження № 22-ц/801/1839/2020
Категорія: 3
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року	Справа № 127/32434/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л.О., Рибчинського В.П.,
з участю секретаря судового засідання Очеретної М.Ю.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
       відповідачі: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_3 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Вохмінової О.С., в залі суду,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання дій неправомірними, скасування рішень державного реєстратора. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 – дружина та мати позивачів, донька ОСОБА_3 . Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2011 року ОСОБА_3 було усунуто від права на спадкування в цілому. Дане рішення суду набуло законної сили на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2012 року. 
Позивачі отримали в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та здійснили державну реєстрацію прав, в тому числі на квартири за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 .
Після поновлення спадкових прав ОСОБА_3 , останній звернувся в суд з позовом і постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27.11.2013 року було поділене спадкове майно ОСОБА_4 шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності в ідеальних частках на 1/9 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 
Реєстраторами Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказане майно, рішення від 08.02.2016 року, індексні номери № 28129754 та № 28126680.
На думку позивачів реєстрація права власності за ОСОБА_3 відбулась в порушення ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 року № 1127, оскільки заявник не надав належних правовстановлюючих документів на квартири. 
Окрім цього зазначають, що приймаючи рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_3 державний реєстратор не звернув увагу, що речові права на 100% нерухомого майна вже зареєстровані за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , право власності не скасоване, однак внаслідок неправомірного рішення державного реєстратора частки ОСОБА_2 і ОСОБА_1 фактично зменшились. 
З підстав викладених у позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати дії Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради щодо державної реєстрації речових прав неправомірними та скасувати відповідні рішення від 08.02.2016 року індексні номери № 28129754 та № 28126680.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2020 року у якості співвідповідача у справі залучено ОСОБА_3 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що державними реєстраторами дотримано порядок проведення державної реєстрації прав ОСОБА_3 , рішення реєстраторами прийняті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», законних підстав для відмови ОСОБА_3 в державній реєстрації прав не було.
Окрім цього, суд зазначив, що відсутність у ОСОБА_3 технічної документації на квартири не є підставою для відмови в державній реєстрації, оскільки реєстрація права власності за ОСОБА_3 відбулась на ідеальні частки, при цьому поділу в натурі, із зазначенням конкретних приміщень, що виділяються кожному співвласнику, не було. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу вказуючи, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і за неповного з`ясування обставин справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 отримавши рішення суду про виділення йому ідеальної частки у спадковому майні мав би звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. При цьому без визнання частково недійсними свідоцтв про право власності на спадщину інших спадкоємців, підстав для здійснення державної реєстрації права власності не було. 
З підстав викладених у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
На апеляційну скаргу надано відзиви Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради та ОСОБА_3 , у яких вказали на безпідставність поданої апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, при цьому надала заяву про розгляд справи у її відсутність.
ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.
Представник Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради та ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Так, судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2012 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, позов задоволено та усунуто ОСОБА_3 від права на спадкування за законом в цілому після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 . 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2012 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2013 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру, поділ спадкового майна, позов задоволено частково. Розподілено спадщину спадкодавця ОСОБА_4 шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності в ідеальних частках, в тому числі на 1/9 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 та 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказане рішення суду набрало законної сили.
Право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_3 було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 13158133 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень реєстратора Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук І.В., № 28126680. Підстава виникнення права власності – рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27.11.2013 року № 2-1450/11.
Право власності ОСОБА_3 на 1/9 частку квартири АДРЕСА_4 було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 13160454 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень реєстратора Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Стахової Т.В., № 28129754. Підстава виникнення права власності – рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27.11.2013 року № 2-1450/11.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Підстави для проведення державної реєстрації визначені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Так пунктом 9 частини 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Аналіз вищенаведених норм права вказує на те, що рішення суду є правовстановлюючим документом.
Аналогічне роз`яснення містять і методичні рекомендації щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів, що затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 26.05.2009 року №914/5, про що зазначено судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про помилкове посилання суду на вищевказаний документ не заслуговують на увагу. 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.   Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Вказана правова норма кореспондується зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).
Практика ЄСПЛ чітко визнає, що на підставі судового рішення, держава або державний орган вже має обов`язок вжити заходів на виконання рішення суду, з моменту його набуття статусу остаточного і додаткова апробація та формалізація виконуваності судового рішення не потрібна.
У даному випадку виконанням (реалізацією) рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року є здійснення державної реєстрації на підставі ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За вказаних обставин, реєстрація за ОСОБА_3 права власності на відповідні частки квартир на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27.11.2013 року відповідає ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не надав державному реєстратору технічної документації на квартири не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 подав державним реєстраторам довідки КП «ВМБТІ» № 484, № 485 про технічні характеристики зазначених квартир.
Подання таких довідок відповідає Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127. 
Звертається увага на те, що реєстрація права власності за  ОСОБА_3  відбувалась на ідеальні частки, при цьому поділу в натурі, із зазначенням конкретних приміщень, що виділяються кожному співвласнику, не було. 
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16-ц зазначено що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок реєстрації права власності за ОСОБА_3 на 1/6 і на 1/9 частку квартир виникла необхідність в перерахунку часток всіх співвласників (в судовому або позасудовому порядку), проте це не є підставою для скасування рішень державних реєстраторів.
Частиною 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про таку відмову (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), тобто виключно у спосіб з та з підстав визначених цим Законом.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що законних підстав для відмови ОСОБА_3 в державній реєстрації прав не було.
Державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта владних повноважень. 
Встановивши, що ОСОБА_3 надано державним реєстраторам всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації, суд першої інстанції інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на частку спірних квартир не було порушено вимог чинного законодавства.
Окрім цього, слід врахувати, що рішення про державну реєстрацію прав приймали державні реєстратори прав на нерухоме майно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 . Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, проте органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України, припинили надання послуг у сфері державної реєстрації 30.04.2016 року. Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради утворений 14.01.2011 року і не є правонаступником Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області.
Отже, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради є неналежним відповідачем по справі. Доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.
Крім цього, безпідставними є доводи щодо неправильної оплати ОСОБА_3 послуг державного реєстратора, розміру адміністративного збору, оскільки вказані обставини на вирішення спору не впливають. 
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                          В. В. Оніщук 

судді:                                                  Л. О. Голота

В. П. Рибчинський