Постанова                                                                    
Іменем  України 
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 523/3630/18
провадження № 61-22819св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова Ірина Іванівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дідуренко Світлани Валеріївни на постанову Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова І. І. (далі - приватний нотаріус Поведьонкова І. І.), про визнання іпотечного договору недійсним та зняття заборони. 
На обґрунтування позову посилався на таке. 21 серпня 2007 року між ним та Відритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір про іпотечний кредит. Відповідно до умов зазначеного договору позичальник отримав грошові кошти у сумі 63 750 дол. США (що за курсом Національного банку України становило 321 937,50 грн) зі сплатою 12 відсотків річних на строк 156 місяців з поверненням не пізніше 21 серпня 2020 року, для придбання двокімнатної квартири. На забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань укладений іпотечний договір. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 21 серпня 2007 року він купив у  ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Поведьонковою І. І. та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1919 та у Державному реєстрі правочинів за № 2295062. На початку іпотечного договору вказана дата «14 серпня 2007 року», а наприкінці «21 серпня 2007 року». Згідно з умовами іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, проте на час укладення іпотечного договору спірна квартира була зареєстрована Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на ім`я ОСОБА_2 . Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки зареєстровано лише 01 листопада 2007 року Тому, на його думку, іпотечний договір є недійсним.
З урахуванням наведеного просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України», посвідчений 21 серпня 2007 року приватним нотаріусом Поведьонковою І. І., зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену в порядку забезпечення кредитного договору та зареєстровану 21 серпня 2007 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 277.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І. І., зареєстрований в реєстрі за № 1926. Знято заборону на відчуження предмета іпотеки - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , накладену в порядку забезпечення кредитного договору та зареєстровану 21 серпня 2007 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 277.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний іпотечний договір містить недостовірні дані щодо дати укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки та його реєстрації у Державному реєстрі правочинів, та укладений на об`єкт нерухомого майна, який зареєстрований на ім`я іншої особи, тобто до державної реєстрації права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, тому оспорюваний іпотечний договір є недійсним.
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відмовивши у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є безумовною підставою для скасування судового рішення. Також зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання недійсним іпотечного договору з підстав наявності недостовірних даних щодо дати укладення договору, оскільки відповідно до іпотечного договору він був підписаний та укладений 21 серпня 2007 року у присутності приватного нотаріуса Поведьонкової І. І. На момент укладення оспорюваного договору була передбачена можливість передавати в іпотеку майно, право власності на яке не зареєстроване за іпотекодавцем в установленому законом порядку. Тому відсутні підстави для визнання іпотечного договору недійсним.  
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дідуренко С. В., у якій заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що 30 жовтня 2019 року позивач надіслав на адресу суду апеляційної інстанції заяву, в якій зазначив, що він тривалий час перебував за межами території України та просив повідомити його про рух справи та дату судового засідання, щоб він мав можливість укласти договір про правову допомогу з адвокатом, проте суд апеляційної інстанції помилково розглянув зазначену заяву як заяву про відкладення розгляду справи та розглянув справу без участі позивача за відсутності відомостей про повідомлення його про час та місце розгляду справи, оскільки повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є належним доказом про повідомлення про розгляд справи. Суд апеляційної інстанції надсилав судові повістки про виклик до суду на адресу ОСОБА_3 , яка є його дружиною та представником за довіреністю, проте відповідно до підпункту 11 пункту 161 Перехідних положень Конституції України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не може бути представником позивача у суді апеляційної інстанції.
У січні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому АТ «Державний ощадний банк України» просило касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Апеляційний суд встановив, що 21 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого єПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1501/0312, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у сумі 63 750 дол. США зі сплатою 12,0 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 21 серпня 2020 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 21 серпня 2007 року укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Поведьонковою І. І. та зареєстрований за № 1926, згідно з умовами якого банк отримав у іпотеку нерухоме майно - двохкімнатну квартиру, загальною площею 47.6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2007 року, укладеним з ОСОБА_2 та посвідченим приватним нотаріусом Поведьонковою І. І., зареєстрованим у реєстрі за № 1919.
Право власності на предмет іпотеки зареєстроване за ОСОБА_1 05 листопада 2007 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 листопада 2007 року за № 16532598.
Межі розгляду справи судом касаційної інстанції визначені статтею 400 ЦПК України. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності застосування апеляційним судом норм матеріального права. 
Верховний Суд не вбачає підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги.
Водночас, переглядаючи оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, дійшовши висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, посилався на зловживання позивачем та його представником процесуальними правами. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що судові повістки направлені на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неодноразово поверталися на адресу суду з вказівкою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Крім того, ОСОБА_3 за день до судового засідання, призначеного на 16 липня 2019 року, звернулася до суду із заявою про зміну адреси, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 06 листопада 2019 року та повторно направив судові повістки всім учасникам справи, проте судова повістка, направлена на нову адресу, яку ОСОБА_3 зазначила у заяві, повернулася на адресу суду із вказівкою про причини повернення «адресат за зазначеною адресою не проживає». Також апеляційний суд зазначив, що 05 листопада на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи. З урахуванням наведеного, апеляційний суд зробив висновок, що всі ці обставини свідчать про обізнаність позивача та його представника ОСОБА_3 про розгляд справи у суді апеляційної інстанції та зазначив, що позивач та його представник ОСОБА_3 у судове засідання, призначене на 06 листопада 2019 року, не з`явилися, проте про засідання були сповіщені. 
З такими висновками погоджується Верховний Суд з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). 
Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень є складовою права кожної особи на звернення до суду.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.
Згідно із частинами шостою, сьомою, дев`ятою статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.
Відповідно до матеріалів справи апеляційний суд на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) направляв повістки-повідомлення про розгляд справи, призначеної у суді апеляційної інстанції на 24 липня 2018 року, 18 вересня 2018 року, проте зазначені судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
23 липня 2018 року та 17 вересня 2018 року ОСОБА_1 , як представник ОСОБА_1 , надсилала на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи та повідомлення про дату та час розгляду справи.
Повістку-повідомлення про розгляд справи, призначеної на 06 листопада 2018 року, ОСОБА_1 отримав (а. с. 127) та надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін (а. с. 128-132).
Повістки-повідомлення про розгляд справи, призначеної на 29 січня 2019 року направлені на адресу відповідача та ОСОБА_3 повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Надалі після початку діяльності Одеського апеляційного суду на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надсилалися повістки-повідомлення про розгляд справи, призначеної на 17 квітня 2019 року, які повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 181, 183).
Проте 16 квітня 2019 року ОСОБА_3 надіслала на адресу суду заяву про повідомлення про дату та час розгляду справи (а. с. 173-174 ). 
Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України апеляційний суд опублікував на офіційному веб-сайті судової влади оголошення про виклик ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у судове засідання, призначене на 17 липня 2019 року (а. с. 187-190), проте позивач у судове засідання не з`явився.
12 липня 2019 року ОСОБА_3 надіслала на адресу суду заяву про зміну місця проживання та просила надсилати їй судові повістки на нову адресу (а. с 199).
Повістки-повідомлення про розгляд справи, призначеної на 06 листопада 2019 року направлені на нову адресу ОСОБА_3 повернулися з відміткою «адресат за зазначеною адресою не проживає».
Відомості про повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, призначеної на 06 листопада 2019 року (дата ухвалення судового рішення), у матеріалах справи відсутні, проте ОСОБА_1 30 жовтня 2019 року надіслав на адресу суду заяву, в якій просив повідомити про дату та час розгляду справи, а також надати час для укладення договору про надання правової допомоги.
Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги про те, щопредставник за довіреністю ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не є адвокатом, а тому вона не може бути представником позивача у суді апеляційної інстанції.
Проте за обставинами справи ОСОБА_1 не скасовував наданих ним ОСОБА_3 повноважень на її представництво, в тому числі й у питанні отримання повідомлень про розгляд справи, яка також є членом його сім`ї.
Відповідно Верховний Суд не бере до уваги доводи заявника про неналежне повідомлення його про розгляд справи. 
Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Суд апеляційної інстанції використав усі процесуальні механізми з метою повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в суді апеляційної інстанцій, а саме направляв судові повістки на встановлену адресу місця проживання: АДРЕСА_3 , а також опублікував оголошення на офіційному веб-сайті судової влади про виклик відповідача у судове засідання. 
Із заявою про зміну місця проживання відповідач до суду не звертався.
Крім того, з урахуванням заяви ОСОБА_1 про повідомлення про розгляд справи та надання часу на укладення договору про надання правової допомоги, яку відповідач надіслав перед судовим засіданням, призначеним на 06 листопада 2019 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про обізнаність відповідача про розгляд справи у суді апеляційної інстанції. 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Верховний Суд погоджується, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції. Разом із тим, право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур) та добросовісністю поведінки, яка не може бути пов`язана із зловживанням процесуальними правами.
Відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Верховним Судом враховано, що відповідно до вимог частини першої статті 6 Конвенції, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Вибірковість отримання ОСОБА_1 процесуальних документів, направлених судом, надсилання на адресу суду відзиву на апеляційну скаргу та звернення до суду із заявою про повідомлення про розгляд справи та надання часу для отримання правової допомоги, неодноразове перенесення розгляду справи судом у зв`язку з неявкою учасників та, як наслідок, тривалий розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не може свідчити про добросовісність користування учасниками справи своїми процесуальними правами.
З огляду на зазначене та встановлені фактичні обставини цієї справи, враховуючи положення статті 44 ЦПК України, колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на таку обов`язкову підставу для скасування судового рішення, як розгляд справи без належного повідомлення ОСОБА_1 .
Інших доводів щодо порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції при розгляді справи по суті касаційна скарга не містить.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Дідуренко Світлани Валеріївни залишити без задоволення. 
Постанову Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко