Справа № 309/3348/16-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        20 жовтня 2020 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді Фазикош Г. В. 
суддів Куштана Б. П., Кожух О. А. 

з участю секретаря Микуляк Є. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Служба побуту» на рішення Хустського районного суду від 21 грудня 2016 року, ухвалене суддею Кемінь В. Д., по справі за позовом ОСОБА_1 до Кривської сільської ради, третя особа – ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Кривської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги мотивувала тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав батькові її чоловіка ОСОБА_3 . В цьому будинку народився та проживав чоловік ОСОБА_4 , а після укладення шлюбу – також і позивачка. У спірному будинку подружжя проживало до моменту закінчення будівництва власного будинку.

Після смерті батька чоловіка ОСОБА_3 прав на будинок ніхто не пред`являв, а в 1995 році позивачка за власні кошти зробила ремонт батьківського будинку та влаштувала огорожу навколо нього. Належність будинку ОСОБА_3 стверджується довідкою державного архіву Закарпатської області, де вказано «що на парцелі НОМЕР_1 значиться будинок АДРЕСА_1 на території села площею 68 кв.м. згідно судового запису № 4125 від 28 червня 1993 року у власності ОСОБА_3 ».

У зв`язку з цим позивачка просить визнати за нею право власності на будинок по АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки вона ним володіє та користується на протязі двадцяти років (а.с.3-4).

Рішенням Хустського районного суду від 21 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок без номера площею 68 кв.м. по АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

На це рішення Товариство з додатковою відповідальністю «Служба побуту» подало апеляційну скаргу. Зазначають, що участі в справі не брали, однак суд першої інстанції вирішив питання про їх права, обов`язки та інтереси. Зокрема, в спірному будинку до 1977 року знаходився фельшерсько-акушерський пункт. Далі, рішенням Хустського райвиконкому від 30 червня 1977 року цей будинок був переданий під майстерню Хустського комбінату побутового обслуговування населення. Орендне підприємство «Служба побуту», правонаступником якого спочатку було Акціонерне товариство «Служба побуту» та Приватне акціонерне товариство «Служба побуту», а тепер Товариство з додатковою відповідальністю «Служба побуту», набуло право власності на спірний будинок в 1994 році в процесі приватизації державного майна, про що свідчить договір купівлі-продажу державного майна від 15 червня 1994 року, а також рішення Верховного Суду на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Служба побуту». Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, в задоволенні позову відмовити (а.с.45-46).

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 21 липня 2020 року до участі в справі залучено ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.85).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції директор Товариства з додатковою відповідальністю «Служба побуту» Глеба І. Ю., а також представник цього товариства ОСОБА_5 , скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник третьої особи Райко В. В. вказав, що його довірителька не хоча мати справу з будинком, який має проблеми з власниками, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Сільський голова Кривської сільської ради надіслав апеляційному суду листа про розгляд справи без участі сільської ради, а представник позивачки ОСОБА_6 – заяву про відкладення розгляду справи по причині зайнятості в кримінальному процесі. З цього приводу колегія суддів констатує, що справа призначалася до розгляду неодноразово, позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином. Підстав для відкладення справи чи оголошення перерви немає, оскільки це призводить до затягування часу вирішення даної справи.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Сторонами є особи, які є учасниками спірного правовідношення. Однак, можливі випадки, коли матеріально-правові відносини між сторонами відсутні, зокрема, коли позивач не має права вимоги або відповідач у даній справі не має відповідного обов`язку перед позивачем (неналежність сторони). Суд зобов`язаний розглядати і цей спір, оскільки чинне цивільне процесуальне законодавство не вимагає з`ясування наявності матеріальних правовідносин між сторонами при пред`явленні позову. Лише під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Водночас, залучення співвідповідача або заміна неналежного відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції можливе тільки за клопотанням позивача (стаття 51 ЦПК України).

Отже, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав. Позивач першим з`являється у справі, тому він має певні переваги порівняно із стороною, яка захищається (відповідачем). Позивач має можливість вибору: 1) способу порушення справи (самостійно чи через інших осіб); 2) відповідача; 3) часу для пред`явлення позову; 4) підсудності; 5) підстав та предмету позову, а отже, і меж судового розгляду.

Відповідач - це особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає, до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у позові відмовляє.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 пред`явила позов про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок по АДРЕСА_2 . В якості відповідача вказала Кривську сільську раду, хоча ця сільська рада не є власником спірного житлового будинку. 

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 (батькові її чоловіка). В цьому будинку народився та проживав чоловік ОСОБА_4 , а після укладення шлюбу – також і позивачка. У спірному будинку подружжя проживало до моменту закінчення будівництва власного будинку. Після смерті ОСОБА_3 (батька чоловіка) прав на будинок ніхто не пред`являв, а в 1995 році позивачка за власні кошти зробила ремонт батьківського будинку та влаштувала огорожу навколо нього. Позивачка зазначає, що володіє та користується спірним житловим будинком на протязі двадцяти років.

Як на підставу своїх вимог позивачка посилалася на статтю 344 ЦК України, яка передбачає набуття права власності за набувальною давністю. Зокрема, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Посилання на будь-які інші правові підстави набуття позивачкою права на будинок, у тому числі шляхом повернення його відповідно до Закону «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», у позовній заяві відсутні. 

Справа розглянута, а рішення ухвалено за відсутності позивачки ОСОБА_1 та відповідача Кривської сільської ради. На це Товариством з додатковою відповідальністю «Служба побуту» подано апеляційну скаргу. Це товариство участі в справі не брало, однак ухвалене у справі рішення зачіпає їх права та інтереси, оскільки вони є власниками будинку АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції місцевий суд на вказане уваги не звернув, а отже позбавив Товариство з додатковою відповідальністю «Служба побуту» можливості бути стороною у справі та на принципах змагальності доводити свою правоту під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З матеріалів справи також слідує, що у спірному будинку до 1977 року знаходився фельшерсько-акушерський пункт. Далі, рішенням Хустського райвиконкому від 30 червня 1977 року цей будинок був переданий під майстерню Хустського комбінату побутового обслуговування населення. Орендне підприємство «Служба побуту», правонаступником якого спочатку було Акціонерне товариство «Служба побуту» та Приватне акціонерне товариство «Служба побуту», а тепер Товариство з додатковою відповідальністю «Служба побуту», набуло право власності на спірний будинок в 1994 році в процесі приватизації державного майна, про що свідчить договір купівлі-продажу державного майна від 15 червня 1994 року, свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 та додаток до нього, а також рішення Тячівського районного суду від 30 серпня 2001 року та ухвала Верховного Суду від 05 березня 2002 року (а.с.47-54).

З рішення Тячівського районного суду від 30 серпня 2001 року слідує, що ОСОБА_1 уже зверталася з схожим позовом до Акціонерного товариства «Служба побуту Хустського району» та представництва Фонду державного майна України по Хустському районі про продовження строку на прийняття спадщини, визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі, скасування свідоцтва про право власності на будинок, встановлення права власності. Вказаним рішенням в задоволенні цього позову було відмовлено, оскільки не було здобуто правовстановлюючих документів, які б свідчили, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 (батькові чоловіка позивачки). Даний будинок використовувався Кривською сільською радою до 1995 року для соціально-культурного призначення. На це судове рішення подавалася касаційна скарга, в задоволенні якої ухвалою Верховного Суду України від 05 березня 2002 року було відмовлено.

Щодо номеру цього будинку по АДРЕСА_2 , який в одних документах значиться під номером 93, а в інших - без номера, то з цього приводу апеляційний суд звернувся із запитом до Кривської сільської ради, яка в свою чергу повідомила, що мова йде про один і той самий будинок, який є житловим. Зараз, номер цього будинку АДРЕСА_3 , про що свідчить рішення Кривської сільської ради від 29.03.2017 року № 7 «Про присвоєння поштової адреси».

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на будинок по АДРЕСА_2 суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Служба побуту» існував спір щодо цього будинку, а тому мова про добросовісне заволодіння цим майном і відкрите, безперервне ним володіння з боку позивачки йти не може. Цей спір було вирішено судом, а відповідне рішення набуло законної сили.

20 липня 2019 року, тобто уже після ухвалення судового рішення у даній справі, та не виключено, що на підставі цього судового рішення, між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_3 . Новим власником за цим договором є ОСОБА_2 , яка ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 21 липня 2020 року на стадії апеляційного розгляду залучена до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.85).

В суді апеляційної інстанції представник третьої особи ОСОБА_7 зазначив, що його довірителька не може належним чином користуватися спірним будинком, а також не хоче мати справу з цим будинком, оскільки щодо нього є спір між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Служба побуту», він є проблемним, а тому просить рішення скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

В даному випадку колегія суддів констатує, що суд першої інстанцій прийняв рішення про права та обов`язки Товариства з додатковою відповідальністю «Служба побуту», яке не було залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Кривської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю. Вказане процесуальне порушення є суттєвим, оскільки зачіпає основоположні принципи цивільного судочинства, серед яких – змагальність, диспозитивність, здійснення правосуддя лише судом, рівноправність сторін та гласність.

Водночас, вказане порушення не може бути усунуте в апеляційному суді, оскільки сторони мають право на розгляд їх справи в суді першої інстанції. Зацікавлені особи в таких випадках доводять лише факт наявності у справі цього процесуального порушення, без необхідності доводити їх вплив на правильність висновків суду.

За цих обставин рішення місцевого суду підлягає скасуванню з відмовою у позові, оскільки апеляційний суд не може підміняти собою суд першої інстанції, адже в інакшому випадку учасники процесу були б позбавлені повноцінного захисту своїх прав у суді першої інстанції з його правами та обов`язками, процедурою розгляду справи в суді першої інстанції та можливістю апеляційного оскарження ухваленого судового рішення.

При цьому колегія суддів констатує, що вказане не позбавляє можливості пред`явлення нового позову на загальних підставах із залученням до участі в справі всіх належних відповідачів.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, п. 4 ч. 3 с. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Служба побуту» – задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 21 грудня 2016 року – скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кривської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Служба побуту» суму сплаченого судового збору в розмірі 828 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                

Судді: