КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/13882/2020             
                                      
                                           П О С Т А Н О В А
 
                               І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
            м. Київ                                                                                          Справа №361/8221/19

05 листопада 2020року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                        - Борисової О.В.    
                                   - Левенця Б.Б.
при секретарі            - Масловській К.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сінько Андрія Андрійовича на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Радзівіл А.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
 
20 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказом від 03 січня 2017 року за № 2/3 її звільнено з посади начальника відділу організації оплати праці Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Київській області, у зв`язку зі скороченням посади.
У день звільнення з нею  не був проведений розрахунок, а тому першим днем затримки розрахунку стало 03.01.2017 року, й на отримання середньої зарплати за затримку розрахунку вона має право за період з 03.01.2017 року по 14.02.2017 року включно (день отримання нею розрахунку при звільненні).
Зазначала, що з довідки про доходи Головного територіального управління юстиції у Київській області Міністерства юстиції України від 10 березня 2017 № 53 про заробітну плату вбачається, що її середня заробітна плата за листопад-грудень 2016 року, тобто, за два місяці роботи перед звільненням, складає: 25 014,47 грн.(листопад) +45 068, 89 гри. (грудень)= 70 083,36 грн. У листопаді-грудні 2016 року фактично відпрацьовано 22+20 (22 дні по графіку за мінусом 2-х днів відпустки)=42 робочі дні, а тому  середньоденна заробітна плата становить 70 083,36/42=1668,65 грн. Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить: з 03.01.2017 року по 14.02.2017 року включно 30 робочих днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 1668,65 грн. (середньоденна заробітна плата) х 30 (кількість робочих днів затримки) =50 059,50 грн.
Також вказувала, що їй була завдана  відповідачем і моральна шкода, яку вона оцінила в розмірі 5000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача на її користь на підставі ст.237-1 КЗпП України.
Враховуючи викладене просила суд стягнути з відповідача на її користь  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 059,50 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київській області від 22 листопада 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київській області від 22 листопада 2019 року замінено відповідача Головне територіальне управління юстиції у Київській області Міністерства юстиції України  на його правонаступника Центральне міжрегіональне управлінням Міністерства юстиції (м.Київ)
Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50059 грн. 54 коп.
Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000 грн.
Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь держави судовий збір в розмірі 1536 грн. 80 коп.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київській області від 03 вересня 2020 року заяву відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2020 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2020 року, 05 жовтня 2020 року представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сінько Андрій Андрійович надіслав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. 
Зазначив, що перебіг 3-місячного строку звернення працівника до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з наступного дня після проведення зазначених виплат, незалежно від тривалості затримки розрахунку, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 24.04.2019 року у справі №607/14495/16-ц.
Судом першої інстанції не враховано, що фактичний розрахунок з позивачкою було проведено 14 лютого 2017 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише в листопаді 2019 року, пропустивши строки звернення до суду.
Також судом першої інстанції помилково розраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки  позивачка перебувала на посаді останній робочий день 03.01.2017 року, відповідно до наказу 2/3 від 03.01.2017 року та з нею проведено остаточний розрахунок 14.02.2017 року. За вказаний період пройшло 28 робочих днів, а не 30 днів, тому розрахунок наведений судом в рішенні не відповідає дійсності.
Звернув увагу на те, що при звільненні позивачки з нею було проведено повний розрахунок, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 13.11.2019 року.
Крім того, вважав помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки  моральної шкоди, оскільки в позовній заяві не зазначено якими діями та бездіяльністю відповідача позивачці завдано моральну шкоду, в чому саме полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням шкоди, та з яких міркувань виходила позивачка, визначаючи розмір моральної шкоди.
Відзиву на апеляційну скаргу  не було подано.
У судовому засіданні представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сінько Андрій Андрійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги  та просив її задовольнити.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Ліщук Оксана Василівна в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом № 2/3 від 03 січня 2017 року ОСОБА_1  була звільнена з посади начальника відділу організації оплати праці Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Київській області, у зв`язку зі скороченням посади. (а.с.14)
Фактичний розрахунок  з ОСОБА_1 проведено відповідачем 14.02.2017 року, що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача  у АТ КБ "Приватбанк" від 13.11.2019 року. (а.с.17)
Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що розрахунок у день звільнення  з нею  проведений не був , а тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 059,50 грн. Також несвоєчасним розрахунком їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила в розмірі 5000,00 грн.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач мав здійснити розрахунок із позивачкою в день звільнення 03.01.2017 року, але фактично здійснив розрахунок 14.02.2017 року, тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованою. Судом обраховано розмір  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступним чином: 1668,65 грн. (середньоденна заробітна плата) х 30 (кількість робочих днів затримки) =50 059,50 грн. Також у зв`язку з тим, що не вчасно проведений розрахунок при звільненні призвів до моральних переживань, оскільки позивачці довелося знаходити засоби для забезпечення належного рівня її життя, що негативно відобразилось на її здоров`ї, вона перенесла  гіпертонічний криз, що підтверджується витягом із медичної картки амбулаторного хворого, а тому наявні  визначені  ст. 237-1 КЗпП України підстави для  відшкодування позивачці моральної шкоди в розмірі в 5000,00 гривень, яка є співмірною із завданими моральними стражданнями.
З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів  погодитися не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що  даний спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
З викладеного можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. В порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише на  ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.
При наданні спору статусу публічно-правового з приводу прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановити наявність таких підстав: 1) чи проходила особа конкурс на заняття вакантної посади; 2) чи складала така особа присягу посадової особи; 3) чи присвоювався їй ранг у межах відповідної категорії посад.
Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу є  Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 815/6096/17.
ОСОБА_1 , звертаючись із вказаним позовом  до суду, просить стягнути з відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на її користь  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 059,50 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
Як вбачається з наданої суду та дослідженої в судовому засіданні копії трудової книжки позивачки, ОСОБА_1 вступила на державну службу за конкурсом, 28 вересня 2010 року прийняла присягу державного службовця та 29 вересня 2010 року їй було присвоєно 15 ранг державного службовця. 14 вересня 2015 року позивачку було переведено на посаду начальника відділу організації оплати праці Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального  управління юстиції у Київській області  із збереженням 10 рангу державного службовця та 01 травня 2016 року позивачці присвоєно 6 ранг державного службовця. 03 січня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 КЗпП України. (а.с.9-13)
Отже, дані правовідносини між позивачкою та відповідачем виникли в результаті проходження та звільнення ОСОБА_1 з публічної служби, тому спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  і відшкодування моральної шкоди підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  і відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував вказаних вище обставин та помилково розглянув даний позов  в порядку цивільного судочинства.
Відповідно ч.2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього  Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув дану справу в порядку цивільного судочинства, неправильно застосувавши норми статті 19, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Апеляційна скарга не містить посилань на  вказані порушення процесуального законодавства, допущені судом першої інстанції, проте згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно вимог  п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України,  суд своєю ухвалою  закриває провадження у справі, якщо  справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2020 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Також відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Зважаючи на положення вищевказаної статті, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачці про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до Київського окружного  адміністративного суду чи до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Керуючись ст.ст.2,4,19 КАС України, ст.ст. 19, 255,256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сінько Андрія Андрійовича задовольнити частково.
Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2020 року скасувати. 
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди - закрити.
Роз`яснити, що  ОСОБА_1 має право протягом десяти днів з дня отримання нею даної постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення даної справи до Київського окружного  адміністративного суду чи до Окружного адміністративного суду міста Києва для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
          Повний текст постанови складено  05 листопада 2020 року.  
            Головуючий:                                          Судді: