Постанова                                  
Іменем України                                  
 
23 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа 342/537/17
провадження № 61-39548св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Городницька сільська рада Городенківського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 ,
третя особа - державний реєстратор Городенківської міської ради 
Івано-Франківської області Сивка Зоряна Миколаївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Ничик Г. І., та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Горейко М. Д., Ясеновенко Л. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Городницької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області (далі - Городницька сільська рада), ОСОБА_2 про скасування рішень, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона та відповідач 
є суміжними землекористувачами. 
14 лютого 2017 року ОСОБА_2 провів реєстрацію земельної ділянки площею 0,2300 га, розташованої на   АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських споруд. 
 
Рішенням Городницької сільської ради від 29 квітня 2015 року № 87/2 
ОСОБА_2 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2300 га, яка розташована на 
АДРЕСА_1 , цільове призначення якої, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд.
 
Рішенням Городницької сільської від 22 грудня 2016 року № 148-8 розглянуто заяву ОСОБА_2 щодо погодження меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку без підпису суміжного землекористувача, яким є вона - ОСОБА_1 .  
 
Рішенням Городницької сільської ради від 10 лютого 2017 року 
№ 170-9/2017 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2233 га, що знаходиться на 
АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_2 безоплатно 
у власність вказану земельну ділянку.
 
Позивач вважала, що при виготовленні технічної документації земельної ділянки відповідача порушено вимоги статті 198 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 56, пункту «б» частини другої статті 28 Закону України «Про землеустрій», пункту 3.12, 3.13 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376 (далі - Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)).
 
Зазначала, що відповідач не мав права реєструвати земельну ділянку 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки рішення Городницької сільської ради, на підставі яких проведено реєстрацію, прийняті з порушенням чинного законодавства.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:
скасувати рішення Городницької сільської ради від 29 квітня 2015 року 
№ 87/2 «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд ОСОБА_2 на 
АДРЕСА_1 »;
 
скасувати рішення Городницької сільської ради від 22 грудня 2016 року 
№ 148-8 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 , мешканця с. Передівання щодо погодження меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_1 , яка проживає в с. Передівання»; 
 
скасувати рішення Городницької сільської ради від 10 лютого 2017 року 
№ 170-9/2017 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 , мешканця 
АДРЕСА_1 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2233 га, що знаходиться 
на АДРЕСА_1 »;
 
визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,2233 га за ОСОБА_2 від 14 лютого 2017 року, вчинену державним реєстратором у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області 
від 23 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача щодо неправомірності встановлення меж між сторонами не знайшли свого підтвердження у суді, як і посилання позивача на те, що рішенням Городницької сільської ради не затверджена технічна документація із землеустрою. Також відсутні докази надання позивачу Городницькою сільською радою чи перебування у користуванні позивача спірної частини земельної ділянки на відстані 0,5 м від її будівлі, яка межує з господарством відповідача.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, 
а рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області 
від 23 березня 2018 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з його висновками про те, що відсутні підстави для скасування рішень Городницької сільської ради, які оскаржує позивач, оскільки вони прийняті з дотриманням визначеної законом процедури та не порушують права позивача. Не встановлено порушень при здійсненні ОСОБА_2 
14 лютого 2017 року державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,2233 га і внесення відомостей про таку реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, присилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2018 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
16 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі судді Олійник А. С. відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Городенківського районного суду Івано-Франківської області. 
У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано колегії суддів: Сердюку В. В. (суддя-доповідач), Фаловській І. М., Грушицькому А. І. 
 
У вересні 2020 року, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гульку Б. І., Луспенику Д. Д.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку всім зібраним доказам, внаслідок чого ухвалили незаконні рішення. Так, суди не звернули увагу на те, що відповідач не є ні власником домоволодіння, ні землекористувачем спірної земельної ділянки, тому положення статті 116 ЗК України до цих правовідносин не можна застосовувати, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач прийняв спадщину від померлої ОСОБА_3 . Крім того, суди не повинні були застосували до спірних правовідносин висновки, викладені 
у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі 
№ 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року 
у справі № 681/1039/15-ц. 
 
Не погоджуючись із рішеннями Городницької сільської ради, якими надано відповідачу дозвіл на складання технічної документації, погоджено межі земельної ділянки, затверджено технічну документацію та передано безоплатно у власність земельну ділянку, заявник вказує, що документи, які стали підставою для прийняття сільською радою вказаних рішень не відповідають діючому законодавству, вимогам ДБН 360-92**, а акти про передачу межових знаків складено без актів встановлення меж в натурі/на місцевості. Вказані документи нею не підписано. Технічні документи щодо землевідведення складено з порушенням статті 55 Закону України «Про землеустрій».
Судами не надано оцінку зібраним доказам, зокрема будівельному паспорту на її гараж, який збудовано у 1989 році.
Вважає, що судами неправильно застосовано положення пункту 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що ОСОБА_1 , 1926 року народження, проживає на 
АДРЕСА_3 і є суміжним землекористувачем з відповідачем ОСОБА_2 , який проживає на 
АДРЕСА_1 , в цьому ж селі. 
З погосподарських книг Городницької сільської ради у 
АДРЕСА_2 за період з 01 січня 1964 року по 01 січня 2018 року встановлено, що сторони тривалий час користуються земельними ділянками, на яких розташовані належні їм житлові будинки та господарські споруди.
 
Згідно записів у погосподарській книзі № 1, особовий рахунок № НОМЕР_1 за 
1996 - 2000 роки, головою сім`ї в господарстві позивача був ОСОБА_4 , 1921 року народження, а членами господарства: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_5 . 
Встановлено, що у погосподарській книзі № 6, особовий рахунок № НОМЕР_2 за 2001 - 2005 роки в цьому ж господарстві головою сім`ї вказано 
ОСОБА_1 , 1926 року народження, а членами господарства: сина ОСОБА_5 , чоловіка ОСОБА_4 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Із будівельного паспорту на забудову земельної ділянки на АДРЕСА_3 встановлено, що ОСОБА_4 , на підставі рішення Виконкому Городенківської районної ради від 10 листопада 
1989 року № 208, встановлено в натурі межі земельної ділянки (стара земельна ділянка), яка межує з ділянкою ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; межі земельної ділянки і розбивка будівель закріплені на місцевості знаками 
і передані під охорону забудовнику. До акту додана схема виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель.
 
Із погосподарської книги № 1, особовий рахунок № НОМЕР_3 за 2016 - 
2023 роки встановлено, що в господарстві, розташованому на 
АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_1 та син 
ОСОБА_5 .  
Із технічного паспорта на житловий будинок, розташований на 
АДРЕСА_4 (власник ОСОБА_1 ), який видано 27 липня 
2010 року Коломийським міжрайонним бюро технічних інвентаризацій, (далі - Коломийським МБТІ) встановлено, що житловий будинок побудовано 
у 1989 році.
 
Згідно із записами у погосподарській книзі № 1 особовий рахунок № НОМЕР_4 за 1977 - 1979 роки, головою сім`ї станом на 01 січня 1977 року у господарстві на АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 .
 
Згідно зі свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Івано-Франківської області в с. Передівання ОСОБА_3 , на підставі рішення виконкому Городенківської районної ради від 13 червня 1979 року № 136, встановлено в натурі межі земельної ділянки (стара земельна ділянка), яка межує з ділянкою ОСОБА_4 ; відповідно до генплану забудови садиби позначено кути земельної ділянки, житлового будинку та надвірних будівель, які закріплені в натурі дерев`яними колами і передані забудовнику.
 
Згідно із записами у погосподарській книзі № 11, особовий рахунок № НОМЕР_5 за 1983 - 1985 роки, головою сім`ї станом на 01 січня 1983 року 
у господарстві відповідача вказана ОСОБА_3 , членами господарства: зять ОСОБА_2 , онука ОСОБА_8 та правнуки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
 
Із довідки Городницької сільської ради від 30 травня 2017 року № 287/02-24 встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з нею на 
АДРЕСА_1 проживали як члени сім`ї: онука ОСОБА_8 , зять ОСОБА_2 (відповідач) та правнуки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
 
З технічного паспорту на житловий будинок, розташований на АДРЕСА_3 (власник ОСОБА_2 ), який складено 20 січня 1989 року Коломийським МБТІ, встановлено, що цей житловий будинок побудовано у 1982 році. На час розгляду спору у цьому господарстві проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 .  
 
Рішенням Городницької сільської ради від 29 квітня 2015 року № 87/2 
ОСОБА_2 , на підставі його заяви, надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки 
в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на 
АДРЕСА_1 .
 
24 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_14 (далі - ФОП ОСОБА_14 ) укладено договір, на підставі якого 
ФОП ОСОБА_14 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .
 
Встановлено, що позивач як суміжний землекористувач не надала відповідачу згоди щодо встановлення меж в натурі, тому ОСОБА_2 звернувся до Городницької сільської ради із заявою про погодження меж без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_1 . 
Актом узгоджувальної комісії від 22 грудня 2016 року № 490/02-24, який складено депутатами сільської ради за результатами обстеження, не встановлено невідповідності межі на місцевості між господарствами 
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зазначеної у схемі обліку земель та впорядкування території с. Передівання. 
 
Рішенням Городницької сільської ради від 22 грудня 2016 року № 148-8 затверджено акт узгоджувальної комісії про погодження меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_1 .
У технічній документації відповідача наявний акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 04 жовтня 2016 року, складений виконавцем техдокументації в присутності сільського голови, землевпорядника сільської ради та суміжних землекористувачів, що відповідає  додатку № 2 Інструкції.
 
Рішенням Городницької сільської ради від 10 лютого 2017 року 
№ 170-9/2017 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2233 га, що знаходиться на 
АДРЕСА_1 .
 
14 лютого 2017 року державним реєстратором Городенківської міської ради в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2233 га, розташовану на 
АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2621680503:02:001:0029, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель 
і споруд (присадибна ділянка), про що свідчить витяг з індексний номер 80712854. Підставою виникнення права власності на дану земельну ділянку вказано рішення органу місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 
від 10 лютого 2017 року № 170-9/2017. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі - 
в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального права та без порушень процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до положень частини першої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають 
у користуванні громадян( пункт «а» частини третьої статті 116 ЗК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статі 118 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
 
Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених 
у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові 
і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
 
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 
ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 
ЦК України).
 
Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України)
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що рішення Городницької сільської ради, яким затверджено технічну документацію із землеустрою та передано 
у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, прийнято у відповідності до вимог статей 116, 118 ЗК України, не порушує прав позивача та є підставою для проведення державної реєстрації прав власності відповідача на земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
 
Доводи касаційної скарги про те, що землевпорядну документацію затверджено без її погодження із суміжним землекористувачем, тобто з нею, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
 
Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 
ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа (акта погодження меж), слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
 
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові 
від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц (провадження 
№ 61-4200св18) підстав від його відступу, колегія суддів не вбачає.
 
Щодо тверджень заявника, що суди неправильно застосували положення статті 116 ЗК України, оскільки відповідач не має правовстановлюючого документу на будинок, який розташований на приватизованій ним земляній ділянці, як і доказів того, що він його успадкував, колегія суддів вважає за потрібне зазначити таке.
 
Відповідно до пункту 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 
1966 року, затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (чинної на час будівництва та виготовлення технічного паспорту), якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.
 
Згідно з положеннями частини першої статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі 
і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.
 
Відповідно до положень, викладених у Постанові ради міністрів СРСР 
від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (які були чинними на час введення в експлуатацію будинку за адресою: АДРЕСА_1 ) підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
 
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що будівництво житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво. Станом на 1982 рік  будинок повністю збудовано, однак прийнято в експлуатацію у 1989 році, тобто у той час, коли головою домогосподарства був ОСОБА_17 , що підтверджується технічним паспортом на вказаний будинок.
За таких обставин не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не мав права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки за приписами пункту «а» частини третьої статті 116 
ЗК України, тобто на приватизацію земельної ділянки, яка не перебувала 
у його користуванні.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги аналогічні викладеним в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, переважно зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так 
і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у чинній редакції. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Колегією суддів також враховано усталену практику Європейського суду 
з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області 
від 23 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:   	Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник