ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" грудня 2020 р.           Справа№ 910/8814/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Попікової О.В. 
          Корсака В.А. 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва"
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 
у справі № 910/8814/20 (суддя Ломака В.С.)
за позовом          Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС" 
про                    стягнення 14.656,40 грн, 

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №910/8814/20 відмовлено у задоволенні позову Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС" 14.656,44 грн заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт надання відповідачу послуг за договором у спірний період, а відтак - і наявності правових підстав для їх оплати.
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2020 апеляційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №910/8814/20, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не надав місцевому суду доказів ненадання йому позивачем послуг протягом спірного періоду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.09.2013 №509 "Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації" передбачено здійснення перезакріплення об`єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями з балансів комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва "Липкижитлосервіс", "Печерська Брама", "Хрещатик" та "Печерськжитло" на баланс Комунального підприємства "Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва", яке згідно з розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.01.2015 №48 перейменовано в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва".
З матеріалів справи вбачається, що у будинку № 9 по вулиці Тверський тупик у місті Києві знаходиться нежитлове приміщення (цокольний поверх, вихід на сходову клітину) загальною площею 66,6 м2, яке на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 567 від 23.12.2003, укладеного між Фондом приватизації комунального майна Печерського району м. Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС" і посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Біляєвим В.О. 26.09.2006, належить на праві приватної власності відповідачу.
16.02.2016 між Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" (далі - Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС" (далі - Власник) укладено Договір №192 Б. експ. про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території.
Ця угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих юридичних осіб.
Відповідно до пункту 1.1 договору Підприємство забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будинку пропорційно до займаної Власником площі приміщення, яка становить 66,6 м2 - цокольний поверх, вихід на сходову клітину, та знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Тверський тупик, будинок 9, а також утримання прибудинкової території, а власник бере участь у витратах Підприємства на виконання вказаних робіт, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих Підприємством за цим Договором. Приміщення використовується для розміщення офісу.
За умовами пункту 2.1 Договору Власник сплачує Підприємству вартість фактично отриманих послуг.
Згідно з пунктом 2.2 наведеного правочину Власник користується послугами утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, розмір яких на момент укладення Договору становить 66,6 м2 * 2,03 грн = 135,20 грн (ПДВ - 27,04 грн). Разом:  162,24 грн за місяць.
Тарифи на послуги, передбачені даним Договором, можуть бути змінені за рішенням відповідних державних органів і застосовуватися при розрахунках за цим Договором без додаткового погодження з Власником (пункт 2.2 Договору).
Пунктом 2.3 Договору встановлено, що Власник, незалежно від результатів господарської діяльності, зобов`язується сплачувати вартість наданих послуг на підставі рахунків-фактур до 1-го числа місяця, наступного за звітним, у безготівковій формі на розрахунковий рахунок Підприємства.
Пунктом 6.1 Договору передбачено, що строк його дії встановлено з 05.05.2015 до 04.05.2016. У разі, коли за місяць до закінчення дії Договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання Договору або необхідність його перегляду, цей Договір вважається щороку продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.
Слід також зазначити, що у пункті 6.3 Договору сторони відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України погодили застосування умов даного Договору до відносин між ними, які виникли до його укладання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідачу кожного місяця надаються платіжні квитанції на сплату нарахувань за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Даними квитанціями відповідач щомісяця повідомляється про наявність заборгованості за спожиті послуги, що є претензіями про заборгованість та необхідність її сплати.
Однак відповідач систематично порушує умови укладеного між сторонами Договору та не оплачує вартості наданих послуг, у зв`язку з чим в останнього згідно з наданим позивачем розрахунком з квітня 2016 року по січень 2019 року утворилася заборгованість перед Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" у розмірі 14 656,44 грн.
У матеріалах справи також наявна адресована відповідачу вимога позивача, якою Товариству з обмеженою відповідальністю "СПС" повідомлено про наявність спірної суми заборгованості за Договором, а також надано останньому строк для її погашення. У той же час вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом для захисту свої прав та законних інтересів.

Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.
Згідно з частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. 
За умовами статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. 
Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Споживачем відповідно до вказаної статті цього Закону є фізична чи юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Аналогічні за змістом положення містяться у Законі України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII (у чинній редакції).
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".
Згідно зі статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №2189-VIII відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
За змістом Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку (власників житлових та нежитлових приміщень).
Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору, місцевий суд дійшов вірного висновку, що цей договір за своєю правовою природою є договором надання послуг.
Відповідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.
Як було зазначено вище, за умовами пункту 2.1 Договору Власник сплачує Підприємству вартість фактично отриманих послуг.
Відповідно до пункту 2.4 Договору надані послуги оформляються актом про надання послуг, який підписується Підприємством і Власником в кінці кожного календарного місяця.
За умовами пункту 2.5 Договору Власник зобов`язаний підписати акт про надання послуг протягом 5 робочих днів з моменту його надходження від Підприємства, або висловити свої заперечення стосовно його підписання. Якщо Власник не підпише отриманий акт і не висловить свої заперечення щодо його підписання, то такий акт вважається погодженим сторонами.
Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.
Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. 
Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.
Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.
Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Позивач не надав місцевому суду підписаних сторонами у встановленому Договором порядку актів про надання послуг, які підтверджують фактичне надання відповідачу відповідних послуг протягом спірного періоду. Також позивав не надав місцевому суду й доказів направлення Підприємством таких актів на адресу відповідача для підписання цих документів чи висловлення заперечень згідно з умовами пункту 2.5 Договору.
Зважаючи на відсутність у матеріалах справи актів про надання послуг за спірний період, які підписані обома сторонами у передбаченому Договором порядку, або підписані лише уповноваженою особою позивача (за умови наявності доказів направлення цих актів відповідачу та відсутності висловлених заперечень останнього проти підписання таких актів), місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів належними і допустимими доказами факту надання відповідачу послуг за Договором у спірний період, а відтак і наявності правових підстав для їх оплати.
Крім того відповідно до пункту 2.3 Договору Власник, незалежно від результатів господарської діяльності, зобов`язується сплачувати вартість наданих послуг на підставі рахунків-фактур до 1 числа місяця, наступного за звітним, у безготівковій формі на розрахунковий рахунок Підприємства.
У той же час позивач не надав місцевому суду жодних доказів на підтвердження факту виставлення відповідачу таких рахунків-фактур.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідачу кожного місяця надаються платіжні квитанції на сплату нарахувань за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, проте доказів надання відповідачу таких документів Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" надано також місцевому суду також не було.
На підтвердження наявності у відповідача спірної суми боргу позивач надав місцевому суду лише його власний розрахунок цієї суми, а також копію адресованої відповідачу вимоги про сплату заборгованості. Проте такі документи не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів виникнення у відповідача спірного боргу та наявності правових підстав для його стягнення в судовому порядку, оскільки вищенаведений розрахунок та вимога були складені позивачем в односторонньому порядку, не є первинними документами та не можуть підтверджувати факт надання відповідачу послуг за Договором у зазначений позивачем період.
Слід також зазначити, що у наданому позивачем розрахунку спірного боргу помісячні нарахування не є сталими та відрізняються залежно від періоду (за травень 2015 року нараховано 163,84 грн, за лютий 2016 року нараховано 147,88 грн, за березень 2016 року нараховано 162,24 грн тощо). Так само змінюється і сама формула проведеного позивачем розрахунку (зокрема, протягом травня 2015 року - червня 2017 року розрахунок здійснюється за формулою 66,60 кв. м * 2,05 грн, тоді як з липня 2017 року по січень 2019 року таких розрахунок проводиться за формулою 66,60 кв. м * 4,94 грн). Проте позивач не надав місцевому суду жодних доказів на підтвердження обґрунтованості здійснених ним розрахунків (зокрема, рішень уповноважених суб`єктів про встановлення чи зміну тарифів тощо).
Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).
Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що позивач не надав місцевому суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним відповідачу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за укладеним між сторонами Договором, як і не надано доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача актів про надання послуг, платіжних квитанцій чи рахунків-фактур для оплати цих послуг.
При цьому посилання апелянта на те, що відповідач не подав доказів ненадання йому позивачем послуг протягом спірного періоду колегія суддів відхиляє, оскільки наведеними вище положеннями процесуального законодавства у даному випадку саме на Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" як на позивача покладено обов`язок  довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи наведені положення процесуального законодавства, колегія суддів не приймає нові докази, долучені до апеляційної скарги, зокрема акти виконаних робіт, оскільки відповідач не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відтак позовні вимоги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС" про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 14.656,44 грн задоволенню не підлягають. 

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня    2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №910/8814/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №910/8814/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8814/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                О.В. Попікова

                                                                                В.А. Корсак