ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2030/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Разюк Г.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
на рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року, м. Одеса, суддя Рога Н.В., повний текст рішення складено та підписано 14.09.2020 року
у справі № 916/2030/20
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія Коін", м.Одеса
про стягнення 38 804 грн. 06 коп., - 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У липні 2020 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія Коін", м.Одеса, в якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія Коін", м. Одеса на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ борг у загальній сумі 38 804 грн. 06 коп., з яких: 26810 грн. 93 коп. пені, 6    664 грн. 76 коп. 3 % річних, 5 028 грн. 21 коп. інфляційних втрат та 300 грн. 16 коп. збитків, а також просило суд відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу від 18.12.2018 року № 712401/18-ТЕ-23 в частині несвоєчасної оплати вартості поставленого позивачем природного газу, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року у справі №916/2030/20 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін», м. Одеса на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ 5 000 грн. - пені, 6 664 грн. 76 коп. - 3% річних, 5    028 грн. 21 коп. інфляційних втрат, 300 грн. 16 коп. - збитки, та 2 102 грн. - компенсації по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості, яка відповідачем по справі не заперечувалась, при цьому суд зазначив, що у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його договірних зобов`язань за договором від 18.12.2018 року № 712401/18-ТЕ-23 постачання природного газу, в частині вчасної оплати товару позивача на умовах даного договору, 26 810 грн. 93 коп. пені, 6 664 грн. 76 коп. 3% річних, 5 028 грн. 21 коп. інфляційних втрат та 300 грн. 16 коп. збитків, які заявлені до стягнення з відповідача, нараховані правомірно та мають бути стягнуті з відповідача.
Разом з тим, місцевий господарський дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача, викладеного у відзиві на позовну заяву, та зменшення загальної суми заявленої до стягнення пені до 5 000 грн. з урахуванням, у тому числі, інтересів сторін, що заслуговують на увагу, оцінки співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема із розміром збитків позивача, з огляду на ступінь виконання на даний час грошового зобов`язання (повне погашення цієї заборгованості), а також особливості господарської діяльності відповідача, яка пов`язана зі своєчасною та повною оплатою мешканцями  багатоквартирних будинків послуг, які надає відповідач, до складу яких входить надання послуг з теплопостачання будинку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року у справі № 916/2030/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 21    810 грн. 93 коп. - скасувати; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ щодо стягнення пені у сумі 21    810 грн. 93 коп., у стягненні якої було відмовлено, задовольнити; вирішити питання про стягнення на користь позивача судових витрат за подання до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначив, що судом першої інстанції було помилково зменшено розмір неустойки, оскільки судом не було встановлено недоведені обставини, які мають значення для справи.
На думку Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до його умов, а тому, боржник не звільняється від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за будь-яких обставин. Укладаючи договір на поставку природного газу, Відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з доброї волі погодився на умови поставки, в тому числі і щодо нарахування пені.
Крім того, скаржник наголошує, що головною підставою для зменшення розміру неустойки, відповідач вказує тяжкий фінансовий стан, натомість, відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань. Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України зазначає, що єдиною підставою звільнення від господарсько-правової відповідальності є дія непереборної сили, тобто, надзвичайні та невідворотні обставини, що унеможливили належне виконання зобов`язання. Не є підставами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника потрібних коштів.
Скаржник, посилаючись на положення чинного законодавства та висновки Вищого господарського суду України щодо практики застосування ст. 233 Господарського кодексу України і ст. 551 Цивільного кодексу України, зазначає, що право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності «значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків» і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом, при цьому, з`ясувавши наявність «перевищення розміру неустойки перед розміром збитків», суд повинен ще встановити існування інших обставин, зокрема «об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків».
Таким чином, на думку скаржника, при зменшенні розміру пені, суд мав врахувати майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні, крім того, суд повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій щодо наявності чи відсутності збитків. Суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст. 233 Господарського кодексу України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене вказаною нормою.
Також скаржник наголошує, що при вирішенні питання щодо зменшення пені, господарський суд повинен був об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, оскільки під час розгляду справи не було враховано інтереси позивача, оскільки несвоєчасність оплати контрагентів за поставлений природний газ прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року у справі № 916/2030/20 відкрито апеляційне провадження, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 210 200 грн. 00 коп.). 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа № 916/2030/20 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 38 804 грн. 06 коп.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року у справі № 916/203020 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

18.12.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін», м. Одеса (споживач) було укладено договір постачання природного газу №712401/18-ТЕ-23, відповідно до п.1.1, 1.2 якого Постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Згідно з п. 2.1 договору, Постачальник передає споживачу з 01 грудня 2018 року по 30 квітня 2019 року (включно) замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 110 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях (тис. куб. м.): грудень 2018 року - 20 тис. куб. метрів, січень 2019 року - 30 тис. куб. метрів, лютий 2019 року - 30 тис. куб. метрів, березень 2019 року - 30 тис. куб. метрів. Всього за 4 квартал 2018 року 20 тис. куб. метрів, за 1 квартал 2019 року 90 тис. куб. метрів.
Пунктом 2.4. договору визначено, що перегляд та коригування замовлених Споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися за ініціативою Споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду. Для цього Споживач зобов`язаний надати Постачальнику не пізніше ніж за три робочих дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри належним чином оформленої угоди. Цим же пунктом унормовано, що Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим договором.
Допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +/- 5 відсотків від зазначеного в п. 2.1. обсягу без підписання додаткової угоди.
Згідно із п. 3.2.2. договору, постачання газу за вищевказаним договором здійснюється постачальником виключно за умови включення Споживача до Реєстру споживачів Постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС. 
Відповідно до п. 3.8 договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає той обсяг, який був фактично використаний Споживачем у відповідному розрахунковому періоді для потреб, зазначених в пункті 1.2. договору, а також за той період, коли Споживач був включений до Реєстру Постачальника, що підтверджується Споживачем в акті приймання-передачі (п. 3.8.1., 3.8.2. договору).
Згідно з п. 3.11 договору, Споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.
Як убачається з п. 3.13 договору, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного Споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. цього договору), Споживач зобов`язаний відшкодувати Постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7. цього договору. При цьому розмір збитків визначається наступним чином: - якщо фактичний об`єм використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, Споживач зобов`язаний відшкодувати Постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період; - якщо фактичний об`єм використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, Споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму природного газу, що розраховується за відповідною формулою. 
Відповідно до п. 4.1 договору, ціна (без урахування тарифів на послуги транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється Положенням.
У разі зміни ціни на газ відповідно до умов чинного законодавства, вона є обов`язковою для сторін за цим договором з дати набрання чинності відповідних змін.
Згідно з п. 4.2 договору, ціна за 1000 куб. м. газу становить 6    235 грн. 51 коп., крім того, податок на додану вартість - 20 %. Усього разом з податком на додану вартість - 7    482 грн. 61 коп. Загальна вартість цього Договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу. 
Відповідно до п. 5.1 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду.  Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
Відповідно до п. 5.7. договору, відшкодування Постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13 договору здійснюється наступним чином: постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо Споживач порушив пункт 3.9. договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб. м.) та замовлених обсягів, визначених п. 2.1. цього договору, розраховує збитки відповідно до п.п. 3.13.1 або 3.13.2 п. 3.13 договору; постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає Споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків; Споживач протягом 20 робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати Постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.
Пунктом 7.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством та договором.
Відповідно до п. 7.2 договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно п.п. 5.1., 5.6. даного договору споживач зобов`язується сплатити постачальнику, пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, при цьому нарахування пені не здійснюється на суми оплат, що проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256.
Згідно з п. 9.3 договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), зокрема, щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
Відповідно до п. 11.1 договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Позичальника і діє в частині постачання природного газу з 01.12.2018 року по 30.04.2019 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. 
З додаткової угоди № 1 від 20.03.2019 року до договору постачання природного газу від 18.12.2018 року № 712401/18-ТЕ-23 вбачається, що сторони погодили між собою викласти п. 2.1. Розділу 2 «Кількість та фізико-хімічні показники природного газу» у наступній редакції: « 2.1. Постачальник передає Споживачу в період з 01.12.2018 року по 30.04.2019 року (включно) замовлений Споживачем обсяг природного газу в кількості 54,037 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях:   грудень 2018 року - 5,602 тис. куб. метрів, січень 2019 року - 18,523 тис. куб. метрів, лютий 2019 року - 16,912 тис. куб. метрів, березень 2019 року - 13,00 тис. куб. метрів. Всього за 4 квартал 2018 року 5,602 тис. куб. метрів, за 1 квартал 2019 року 48,435 тис. куб. метрів.
Згідно до Додаткової угоди № 2 від 20.03.2019 року сторони погодили, що з 01.03.2019 року у правовідносинах між позивачем та відповідачем за Договором застосовуються п. 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз. 2) підп. 3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. 5 підп. 5) п.6.2, підп. 8) п. 6.2, підп. 4) п.6.3, абз. третій підп. 2) п. 6.4 Договору, та не застосовуються п. 3.2.1, 3.4.1, 3.8.1, абз. 1) підп. 3.9.2 п. 3.9, абз. 4 підп. 5) п. 6.2, абз. 2 підп. 2) п. 6.4 Договору.
На виконання умов даного договору позивач передав відповідачу, який, в свою чергу, прийняв від позивача за актами приймання-передачі природний газ загальною вартістю 394520 грн. 73 коп. (з урахуванням податку на додану вартість), що підтверджується довідкою за період з 01.12.2018 року по 31.03.2020 року: за актом від 31.12.2018 року на суму 41 917 грн. 60 коп., від 31.01.2019 року на суму 138 600 грн. 42 коп., від 28.02.2019 року на суму 126 545 грн. 94 коп., від 31.03.2019 року на суму 87 456 грн. 77 коп. 
Як убачається з виписки по операціям по підприємству «Керуюча компанія Коін ТОВ» в період з 01.12.2018 року по 31.03.2020 року на підставі договору постачання природного газу № 712401/18-ТЕ-23 від 18.12.2018 року, позивачем відповідачу було поставлено природний газ, розмір якого становить 394    520 грн. 73 коп.
Розрахунки за отриманий, в період дії договору, природний газ здійснювалися відповідачем несвоєчасно, через що, позивачем, за зобов`язаннями щодо оплати природного газу нараховано пеню, 3% річних, інфляційні втрати в наступному розмірі: за грудень 2018 року 439 грн. 27 коп. - пені, 86 грн. 13 коп. - 3% річних; за січень 2019 року - 9    902 грн. 56 коп. - пені, 2    646 грн. 08 коп. - 3% річних, 2    480 грн. 43 коп. - інфляційні втрати; за лютий 2019 року 9    760 грн. 33 коп. - пені, 2 437 грн. 39 коп. - 3% річних, 1    942 грн. 97 коп. - інфляційні втрати; за березень 2019 року 6    708 грн. 77 коп. - пені, 1    495 грн. 16 коп. - 3% річних, 604 грн. 81 коп. - інфляційні втрати. 
Крім того, позивачем надано до матеріалів справи розрахунок суми збитків, яка підлягає відшкодуванню відповідачем, відповідно до якого, за замовлених керуючою компанією 1300000 тис. куб. м. природного газу, останньою використано за актами прийому-передачі 1168800 тис. куб. м., тобто, відхилення споживання природного газу становить 10,09 %, у зв`язку з чим, Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ нараховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія Коін", м. Одеса збитки у розмірі 300 грн. 16 коп.
Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача рекомендованим поштовим повідомленням від 20.05.2019 року було надіслано акт-претензію від 16.05.2019 року про сплату збитків на суму 3    534 грн. 19 коп.
В подальшому, 17.12.2019 року, позивачем по справі розмір нарахованих збитків було перераховано, встановлено, що сума збитків складає 300 грн. 16 коп., про що відповідача було також повідомлено належним чином, шляхом надіслання рекомендованого поштового відправлення від  23.12.2019 року.
Як встановлено колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, предметом розгляду суду апеляційної інстанції у даному випадку є встановлення відсутності або наявності підстав для зменшення розміру пені, нарахованої позивачем у розмірі 26    810 грн. 93 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржниками в апеляційної скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення з відповідача суми нарахованої пені у розмірі 26 810 грн. 93 коп., з огляду на що, рішення суду переглядається лише в межах зазначених доводів та вимог, а обставини правомірності стягнення з відповідача сум нарахованих позивачем 3% річних, інфляційних втрат та збитків, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не переглядаються в апеляційному порядку.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України     господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Як убачається з вимог ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. 
Відповідно до ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України, потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі, тобто обов`язок відшкодування збитків прямо випливає з положень закону, тому не потребує додаткового узгодження між сторонами договірних відносин саме право на відшкодування збитків. Втім це не стосується можливості уточнення в договорі в межах діючого законодавства деяких положень щодо відшкодування збитків, наприклад у випадку узгодження сторонами штрафної неустойки, погодження розміру збитків, що підлягають відшкодуванню у твердій сумі, тощо.
Судом першої інстанції було встановлено, та сторонами не оспорюється, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 394 520 грн. 73 коп. При цьому, оплату за переданий газ, відповідач здійснював несвоєчасно та не у строк, визначений договором, чим порушував умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 5.1. договору, а саме, відповідач за отриманий природний газ розраховувався шляхом часткових оплат із простроченням визначеного договором терміну оплати отриманого газу, у зв`язку з чим, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом. 
Судом апеляційної інстанції було перевірено здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення пені та встановлено, що позивачем пеня була нарахована вірно, із урахуванням кінцевого терміну оплати, визначеного договором, встановленої договором ставки пені в розмірі 15,3 % річних та з урахуванням днів та сум часткових оплат, а також відповідає приписам ст. 230, 231 Господарського кодексу України та ст. 549 Цивільного кодексів України, не містить арифметичних помилок, в зв`язку з чим судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про його вірність.
При цьому з матеріалів справи також вбачається, що відповідачем вказаний розрахунок не заперечується, жодних заяв до суду апеляційної інстанції з цього приводу від Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін», м. Одеса не надходило.
Що стосується задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача та зменшення нарахованої позивачем до стягнення пені з 26 810 грн. 93 коп. до 5 000 грн., судова колегія зазначає наступне.
Судовою колегією перевірено, що відповідач, на підставі норм ст. 233 Господарського кодексу України, звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням, яке було викладено у відзиві на позовну заяву, про зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені до 5 000 грн.
В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилався, зокрема, на те, що стягнення пені у розмірі 26 810 грн. 93 коп. покладе на Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Коін», м. Одеса надмірний тягар, оскільки останнє позбавлене права нараховувати штрафні санкції за несвоєчасне виконання зобов`язань населення, адже правова норма, яка передбачатиме стягнення з населення пеню у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги введена в дію лише з 01.05.2019 року (ст. 26 та п. 1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Крім цього, відповідач в обґрунтування своєї позиції вказує на те, що несвоєчасне проведення оплати за отриманий природний газ з боку останнього безпосередньо пов`язане з неповним та несвоєчасним здійсненням населенням оплати за послуги з управління багатоквартирними будинками, у тому числі й послуги з теплопостачання багатоквартирного будинку. 
Також, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Коін», м. Одеса є лише транзитною ланкою, якою отримуються грошові кошти від співвласників багатоквартирних будинків за теплопостачання, на підставі договорів про надання послуг з управління, укладених з мешканцями вказаних будинків, та здійснюється їх переказ на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,  відповідач перебуває у скрутному фінансовому становищі, оскільки, його основною діяльністю є надання послуг з управління багатоквартирними будинками співвласникам цих будинків (прибирання прибудинкової території та сходових клітин, технічне обслуговування ліфтів, внутрішньобудинкових систем, мереж електропостачання, поточний ремонт конструктивних елементів, систем гарячого і холодного водопостачання та водовідведення, інших інженерних мереж, а отже і основними фінансовими надходженнями підприємства є оплата співвласниками цих багатоквартирних будинків вартості послуг з управління. При цьому, дебіторська заборгованість населення за послуги з теплопостачання перед відповідачем станом на 01.08.2020 року становить 1635706 грн. 87 коп., а загальна дебіторська заборгованість за надання послуги з управління будинками - 5 217 204 грн. 42 коп. 
Натомість, як зазначив відповідач, незважаючи на наявність перед ним заборгованості населення, заборгованість керуючої компанії перед позивачем відсутня, що свідчить про добросовісність поведінки відповідача.
На підтвердження вказаних обставин відповідачем було надано до суду копії платіжних доручень від 20.02.2019 року на суму 50 000 грн., від 30.10.2019 року на суму 44000 грн., від 31.10.2019 року на суму 116 000 грн., від 20.11.2019 року на суму 184 520 грн. 73 коп.; бухгалтерську довідку про наявність дебіторської заборгованості за послуги за теплопостачання від населення станом на 01.08.2020 року у розмірі 1 635 706 грн. 87 коп. від 13.08.2020 року, загальної дебіторської заборгованості - 5 217 204 грн. 42 коп., кредиторської заборгованості компанії за комунальні послуги у розмірі 934 700 грн.; копію фінансового звіту малого підприємства станом на 01.01.2020 року.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
При цьому, право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.
Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. 
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. 
При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013.
Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є суб`єктивним правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі № 916/553/19, від 22.11.2019 року у справі № 922/937/19).
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 року у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 року у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі № 902/855/18.
Таким чином, суд, досліджуючи питання щодо зменшення пені, повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, а не лише відповідача.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити і з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.
Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.01.2020 року у справі № 916/469/19.
До того ж,  оскільки пеня є різновидом неустойки, яка має подвійну правову природу: одночасно є засобом забезпечення договірних зобов`язань для стимулювання їх виконання і мірою відповідальності за неналежне виконання зобов`язання (санкцією), як правового наслідку його порушення (ст. 611 Цивільного кодексу України), неустойка має компенсаційний характер та її розмір, як і розмір пені повинні бути відповідними розміру понесених позивачем збитків.
Так, задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, суд першої інстанції виходив з таких обставин:
- Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін», м. Одеса повністю погашено заборгованість, а її виникнення значною мірою пов`язане з своєчасною та повною оплатою мешканцями багатоквартирних будинків послуг, які надає відповідач, до складу яких входить надання послуг з теплопостачання будинку;
- судом першої інстанції здійснено оцінку співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема, із розміром збитків позивача, а також взято до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу;
- позивачем, крім стягнення пені, заявлено також вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, які судом першої інстанції задоволено у повному обсязі.
З урахуванням зазначеного, місцевий господарський суд, також врахувавши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого природного газу за спірним договором, як в цілому, так і за кожним окремим спірним періодом, а також, приймаючи до уваги поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання,  вірно визнав зазначені обставини винятковими, та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення належної до стягнення суми пені до 5 000 грн., тобто, на 81 % від заявленого позивачем розміру неустойки.
Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з огляду на що, доводи Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, викладені ним в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, доказів завдання збитків позивачу з боку відповідача внаслідок несвоєчасного виконання останнім зобов`язань за договором постачання природного газу матеріали господарської справи не містять.
Проаналізувавши обставини та мотиви, якими керувався суд першої інстанції, задовольняючи клопотання про зменшення заявленої до стягнення пені, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про обґрунтованість такого зменшення.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки судом у вирішенні цього питання було досліджено ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого природного газу.
Посилання позивача на те, що суд першої інстанції в порушення ст. 233 Господарського кодексу України, при вирішенні питання щодо зменшення пені не надав оцінку винятковості випадку зменшення пені, з урахуванням інтересів сторін, а лише відповідача, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зазначених скаржником в апеляційній скарзі обставин та факту існування понесених позивачем збитків через несвоєчасність сплати відповідачем коштів по виставленим рахункам.
Судова колегія також не бере до уваги твердження позивача про те, що право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, наданих позивачем, які б підтверджували наявність збитків, які виникли у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про постачання природного газу. 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що наявні правові підстави для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки відповідач знаходився на час виконання зобов`язань у скрутному фінансовому становищі, а тому, не здійснив дії щодо своєчасної оплати отриманого природного газу, оскільки здійснення такої оплати поставленого позивачем газу залежить виключно від вчасних розрахунків споживачів за спожиту теплову енергію. 
Крім того, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що задоволення судом першої інстанції клопотання про зменшення розміру пені є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, і з урахуванням наявності у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтоване, і такі дії суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині при відсутності інших порушень норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни судового рішення в оскаржуваній частині у даному випадку відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року у справі № 916/2030/20 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року у справі № 916/2030/20 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2020 року у справі № 916/2030/20 - залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	Г.П. Разюк