Постанова
Іменем України
06 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 308/12160/16-к
провадження № 51-1921км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016070170001349, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та  жителя  АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від  08 травня 2019 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2019 року, залишеним без зміни ухвалою Закарпатського апеляційного суду від  03 березня 2020 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у  виді позбавлення волі на строк 10 років 
Строк відбування покарання ОСОБА_7 прийнято обчислювати з моменту його фактичного затримання, а саме з 25 вересня 2016 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк його тримання під вартою, а саме з 25 вересня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні. 
Згідно із вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 24 вересня 2016 року близько 22:40, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на кухні у квартирі АДРЕСА_2 (за  місцем проживання ОСОБА_8 ) у ході конфлікту, який раптово виник між ним і   ОСОБА_9 , умисно з метою заподіяння смерті останньому спричинив йому ножового удару в грудну клітку зліва, від якого ОСОБА_9 помер.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону,  неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та  невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник, по суті, вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, наводить доводи стосовно передчасності висновку місцевого суду про те, що досліджені в судовому засіданні докази доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину. На  думку захисника, щиросердечне зізнання його підзахисного було написано під   психологічним тиском працівників поліції без участі захисника. При цьому ОСОБА_6 вказує, що огляд квартири за місцем вчинення злочину було здійснено без ухвали слідчого судді, а також без дозволу та участі власника цього приміщення, а тому отримані внаслідок зазначеної слідчої дії докази є  недопустимими. У суді першої інстанції експерт всупереч вимогам ст. 356 КПК України допитувався з  інших питань, ніж ті, які стосувалися його експертного висновку. Вказує, що  місцевий суд безпідставно відмовив стороні захисту та засудженому ОСОБА_7 у задоволенні їхнього клопотання про оголошення перерви для надання їм можливості підготуватися до виступу в судових дебатах. Також захисник зазначає про те, що місцевий суд при призначенні ОСОБА_7 покарання не  врахував усіх обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого та  необґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, що є явно несправедливим через суворість. Суд апеляційної інстанції, на  думку захисника, не  звернув належної уваги на допущені місцевим судом порушення, не   перевірив їх і постановив рішення, яке не відповідає положенням, передбаченим ст. 419 КПК України. Звертає увагу на те, що апеляційний суд необґрунтовано вказав у своєму рішенні щодо відсутності клопотань про повторне дослідження доказів відповідно до вимоги ч. 3 ст. 404 КПКУкраїни, оскільки він звертався з відповідним клопотанням.
У письмовій заяві засуджений ОСОБА_7 не підтримав касаційну скаргу свого захисника, однак зазначив про незаконність постановлених судових рішень щодо нього.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисник ОСОБА_6 , висловивши свої доводи на підтримання касаційної скарги, просив постановлені у кримінальному провадженні судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі сторони захисту, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України у касаційному порядку не підлягають.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційних скарг засудженого ОСОБА_7 та його захисника — адвоката ОСОБА_6 на підставах неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, у своєму рішенні навів докладні мотиви і   не   встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та  дати правильну оцінку вчиненому.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисних дій, які виразилися у вбивстві іншої людини, тобто у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи сторони захисту про непричетність ОСОБА_7 до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення належним чином перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам і спростовуються перевіреними у кримінальному провадженні доказами.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового провадження засуджений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не визнав.
Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , експерта ОСОБА_17 .
Показання вказаних осіб місцевий суд правильно визнав об`єктивними й  обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться у протоколах огляду місця події від 25 вересня 2016 року, протоколі огляду місця події від 10 жовтня 2016 року, протоколі пред`явлення речей для впізнання від 10 листопада 2016 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2016 року за участю ОСОБА_7 , протоколі проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2016 року за участю ОСОБА_11 , протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 25 вересня 2016  року, протоколі медичного освідування для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп`яніння № 908 від 25 вересня 2016 року, висновку судово-медичної експертизи № 425 від 04 листопада 2016 року, висновку експерта № 77-мк від 09 листопада 2016 року, висновку судової одорологічної експертизи № 176 від 21 жовтня 2016 року, висновку експерта-імунолога № 673 від 10 жовтня 2016  року, висновку експерта-імунолога № 730 від 04 листопада 2016 року, висновку експерта-імунолога № 731 від 04 листопада 2016 року, висновку експерта-імунолога № 732 від 04 листопада 2016 року, висновку судово-психіатричного експерта № 217 від 27 жовтня 2016 року, довідці Ужгородської центральної міської клінічної лікарні від 25 вересня 2016 року, а також даними, що містяться у щиросердечному зізнанні ОСОБА_7 від 25 вересня 2016 року та в інших наведених у вироку доказах.
Уся сукупність зібраних у провадженні доказів була ретельно проаналізована судом, у тому числі й було проведено ретельний аналіз тверджень ОСОБА_7 про його непричетність до отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, що дало можливість дійти обґрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення. Виходячи зі встановлених судом фактичних обставин дії останнього за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковано правильно.
Ураховуючи викладене, доводи захисника про непричетність ОСОБА_7 до вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 колегія суддів касаційного суду вважає такими, що не відповідають дійсності. 
Доводи касаційної скарги захисника про недопустимість доказу – протоколу огляду місця події від 25 вересня 2016 року (квартири АДРЕСА_2 ), оскільки зазначена слідча дія була проведена за відсутності ухвали слідчого судді, є безпідставними
Відповідно до вимог ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Тобто законодавцем, окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 надала письмову згоду на огляд житла, яким вона володіє, а саме на огляд квартири АДРЕСА_2 , де було заподіяно тілесне ушкодження ОСОБА_9 (т. 1, а. к. п. 138).
Після отримання зазначеного дозволу слідчий провів огляд місця події та склав відповідний протокол від 25 вересня 2016 року. 
Виходячи із аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст. 237 КПК України, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє (є власником чи користується на праві оренди іншому праві оплатного чи безоплатного передання у користування та володіння), за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.
Добровільність надання ОСОБА_8 згоди на проведення огляду квартири сумніву в колегії суддів касаційного суду не викликає, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження протилежного, тобто було забезпечено всі процесуальні гарантії, які захищали здатність ОСОБА_8 висловлювати свою справжню думку, а тому підстав сумніватися у законності проведення зазначеної слідчої дії, а також вважати протокол огляду місця події від 25 вересня 2016 року недопустимим доказом у колегії суддів немає.
У зв`язку з тим, що огляд місця події від 25 вересня 2016 року здійснений відповідно до вимог кримінального процесуального закону, докази, отримані в результаті проведення зазначеної слідчої дії, є належними та допустимими.
Що стосується тверджень захисника про порушення права на захист засудженого ОСОБА_7 під час досудового розслідування, які полягали в написанні ним щиросердечного зізнання під психологічним тиском працівників поліції та без участі захисника, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Перевіряючи матеріали провадження, колегія суддів установила, що щиросердечне зізнання ОСОБА_7 було написано останнім 25 вересня 2016 року за відсутності захисника та за участю понятих.
Разом із цим в матеріалах провадження міститься протокол проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2016 року із долученим відеозаписом до нього, в ході якого засуджений ОСОБА_7 за участю захисника ОСОБА_18 та понятих ОСОБА_19 , ОСОБА_13 дав показання, що значно інформативніші порівняно із щиросердечним зізнанням про вчинене кримінальне правопорушення, і детально вказав про спосіб смертельного травмування потерпілого ОСОБА_9 .
Отже, після вступу у справу захисника ОСОБА_7 не заперечував змісту щиросердечного зізнання, а визнав достовірність попередніх зізнань і повідомив низку нових подробиць, яких щиросердечне зізнання не містило.
Ураховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що засуджений ОСОБА_7 після забезпечення кваліфікованою правовою допомогою мав можливість одразу відмовитися від щиросердечного зізнання, заявивши про написання вказаного внаслідок порушення його процесуальних прав.
Жодних обставин, які б ставили під сумнів добровільність процесуальної поведінки ОСОБА_7 під час написання ним щиросердечного зізнання, а також усіх подальших слідчих дій, матеріалами провадження не підтверджено.
Крім того, колегія суддів касаційного суду встановила, що в матеріалах провадження відсутні відповідні заяви від ОСОБА_7 про примушування його до дачі показань, застосування до останнього під час досудового розслідування фізичного або психічного тиску.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду не вбачає допущення порушення права на захист ОСОБА_7 під час написання ним щиросердечного зізнання.
При цьому колегія суддів касаційного суду звертає увагу на положення ч. 4 ст. 95 КПК України, відповідно до якої суд може обґрунтовувати свої висновки лише на  показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Як убачається з матеріалів провадження, місцевий суд, перевіряючи та враховуючи  докази, досліджені й перевірені ним безпосередньо під час судового розгляду, дійшов безспірного висновку про доведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Безпідставними виявились і доводи захисника про порушення місцевим судом вимог ст. 363 КПК України, яке проявилося в тому, що цей суд, перейшовши до  судових дебатів, не надав можливості засудженому та його захиснику підготуватися до них.
Як убачається із технічного запису судового засідання від 08 лютого 2019 року, ураховуючи те, що було закінчено дослідження матеріалів провадження, прокурор поставив питання перед судом про призначення судових дебатів. Разом із цим  захисник ОСОБА_6 заявив клопотання про дослідження речових доказів. З   огляду на вказане клопотання місцевий суд оголосив перерву до 15 лютого 2019 року для надання прокурором у судове засідання речових доказів.
Відповідно до довідки, яка міститься у матеріалах провадження, вказане судове засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у невідкладних слідчих діях.   
Також, як убачається із матеріалів провадження, 18 лютого 2019 року на підставі відсутності речових доказів місцевий суд оголосив перерву до 15 березня 2019 року для надання їх прокурором у наступне судове засідання.
Відповідно до журналу судового засідання від 15 березня 2019 року вказане судове засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю судді у невідкладних слідчих діях, а тому місцевий суд оголосив перерву до 21 березня 2019 року. 
Як видно з матеріалів провадження, 21 березня 2019 року на підставі відсутності речових доказів місцевий суд оголосив перерву до 07 травня 2019 року для надання їх прокурором у наступне судове засідання. 
Із технічного запису судового засідання від 07 травня 2019 року вбачається, що у  зв`язку із закінченням дослідження матеріалів провадження, у тому числі і  закінченням дослідження речових доказів, місцевий суд з урахуванням того, що у сторони захисту та засудженого було достатньо часу підготуватися до  виступу у  судових дебатах, відмовив їм у задоволенні їхнього клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні та перейшов до судових дебатів.
Колегія суддів касаційного суду погоджується із вказаними висновками місцевого суду з урахуванням  складності та обсягу кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 . 
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що до складних проваджень слід відносити багатоепізодні справи, справи про злочини, вчинені злочинними групами чи злочинними організаціями, тощо.
Ураховуючи указане, колегія суддів касаційного суду вважає, що місцевий суд не допустив порушень прав сторони захисту та засудженого на виступ у судових дебатах, а саме у частині незадоволення їхнього клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні для підготовки до судових дебатів. 
Крім того, із технічного запису судового засідання від 04 жовтня 2018 року вбачається, що експерт ОСОБА_17 допитувалась з урахуванням вимог ст. 356 КПК України, а тому твердження захисника про те, що вказаний експерт допитувався з  інших питань, ніж ті, які стосувалися його експертного висновку, є необґрунтованими. 
Також безпідставними є доводи захисника про те, що ОСОБА_7 страждає на   психічні захворювання, оскільки відповідно до наявного в матеріалах провадження висновку судово-психіатричного експерта № 217 від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_7 в період часу, коли було вчинено інкриміноване йому діяння, психічним захворюванням не  страждав і не страждає ним на теперішній час. Тимчасовий розлад психічної діяльності у ОСОБА_7 виключається повністю. Інкриміноване йому діяння скоїв у стані звичайного алкогольного сп`яніння, коли міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. (т. 1, а. к. п. 67-71).
Необґрунтованими є доводи захисника про невиконання апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК України. 
Частиною 3 ст. 404 КПК України визначено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів провадження та з технічного запису судового засідання апеляційного суду від 03 березня 2020  року, відповідних клопотань про дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції (з урахуванням вимог ч. 4 ст. 95 КПК України) або про дослідження обставин, які були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, учасниками судового провадження заявлено не було.
З огляду на це колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд дотримався вимог ч. 3 ст. 404 КПК України.
Що стосується тверджень захисника про невідповідність призначеного покарання ОСОБА_7 через суворість, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
При призначенні ОСОБА_7 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції врахував як ступінь тяжкості вчиненого злочину, так і дані про особу засудженого. Зокрема, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_7 на обліку в лікарів нарколога та психіатра не  перебуває, має погашену судимість. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд не встановив.
На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
З урахуванням сукупності перелічених обставин, тяжкості злочину, конкретних обставин матеріалів провадження колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що рішення суду про призначення ОСОБА_7 покарання за  кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, у виді позбавлення волі на строк 10 років є мотивованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу.
Таким чином, у ході перевірки матеріалів провадження колегія суддів не встановила підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б  безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від  08 травня 2019 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                 ОСОБА_3