Номер провадження: 22-ц/813/5166/20 
Номер справи місцевого суду: 521/21107/17
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М. 
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Гавриленко М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вертипороха Олександра Миколайовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 

                                        ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачі по справі більше ніж десять років не проживають у вказаній квартирі, а тому вважаються такими, що втратили право користування вказаною квартирою.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Вертипорох Олександр Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року в частині незадоволених вимог про визнання ОСОБА_2 , 1980 року народження, такою, що втратила право користування квартирою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. В іншій частині рішення суду не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 01.12.2020 року на 14-00 г. відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду не з`явилися, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не подавали.
Від третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_7 надійшли заяви про розгляд апеляційної скарги за їхньою відсутністю в умовах обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду через посилення противоепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції СОVID-19.
Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за її відсутністю в умовах обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду через посилення противоепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції СОVID-19.
Крім того, 01.12.2020 року через електронну пошту до Одеського апеляційного суду від імені представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 надійшла заява датована 30.11.2020 року про відкладення розгляду справи у зв`язку з обмеженням доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду через посилення противоепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції СОVID-19.
При цьому дана заява не містить електронного підпису, що унеможливлює ідентифікацію особи, яка її подала через електронну пошту. Також у заяві не наведено причину неможливості подання заяви про проведення судового засідання в режимі відео конференції.
Враховуючи наведене, колегія судців не може взяти до уваги зазначену заяву подану через електронну пошту до апеляційного суду 01.12.2020 року від імені представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 без електронного підпису особи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши судцю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у позові про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що з`ясовані судом обставини відсутності відповідача ОСОБА_2 понад встановлені строки в спірному приміщені не свідчать про відсутність поважної причини не проживання її за спірною адресою. Неправомірна поведінка позивача, яка перешкоджає відповідачу у вільному користуванні квартирою виключає задоволення її позовних вимог.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:
-квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності, належить місцевим радам;
-вказані обставини підтверджуються довідкою КП «ЖКС Черемушки» від 6.07.2019 року № 1080;
-відповідачі (в тому числі і ОСОБА_2 ) будучи внучками основного квартиронаймача ОСОБА_1 за її згодою набули право на проживання у спірній квартирі з дитинства, що не оспорюється сторонами;
-місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за спірною адресою з 30.03.1998 року, що підтверджується її паспортними відомостями та довідкою КП «ЖКС Черемушки» від 06.07.2019 року № 1080;
-на час розгляду справи ОСОБА_2 у квартирі постійно не проживає, що визнано відповідачем, підтверджується актом про не проживання КП «ЖКС Черемушки» від 07.12.2017 року, показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;
-поряд із тим, судом встановлено, що між учасниками справи та безпосередньо сторонами склались неприязні стосунки з приводу користування спірним майном.
Відповідно до статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК УРСР) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статей 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 більше ніж десять років, тобто в будь-якому випадку понад шість місяців, не проживає у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, не піклується та не цікавиться зазначеним житлом, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним майном.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 вказувала, що між сторонами наявні постійні конфлікти, зокрема, з приводу користування спірним майном, в зв`язку із чим вона дійсно не проживає у квартирі безперервно, незважаючи на те, що іншого житла в неї не має.
З матеріалів справи, які були в полі зору суду першої інстанції вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебував позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , де в якості третіх осіб були залучені: ОСОБА_5 , яка діє від власного імені, а також від імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а. с. 7-8).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.05.2017 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.09.2017 року та постановою Верховного Суду від 13.02.2018 року у задоволенні позову - відмовлено.
При цьому, Верховним судом було вказано, що: «право користування спірною квартирою мають семеро осіб: ОСОБА_1 , 1938 року народження, ОСОБА_2 , 1980 року народження, ОСОБА_3 , 1982 року народження, ОСОБА_4 , 1960 року народження, ОСОБА_5 , 1977 року народження, ОСОБА_6 , 2001 року народження, та ОСОБА_7 , 1971 року народження. Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що право користування квартирою належить сімом особам, які не визнані такими, що втратили таке право, тому під час вирішенні питання щодо порядку користування квартирою їх інтереси не можуть бути проігноровані. За доводами позивача, треті особи фактично у квартирі не проживають, на користування квартирою не претендують, оскільки мають інше житло, але оцінка таких доводів може бути надана лише у разі пред`явлення до них вимог. Суд апеляційної інстанції зауважив, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначені позивачем як треті особи, тому вирішення питання про визначення порядку користування квартирою без їх залучення до участі у справі в належному процесуальному статусі неможливо, так само як і надання оцінки доводам щодо забезпечення їх іншим житлом».
В грудні 2018 року до Малиновського районного суду м. Одеси подано позов ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про не перешкоджання в користуванні квартирою та встановлення порядку її користування, за яким відкрито провадження та присвоєно номер 521/14686/18.
На даний час ухвалою Малиновського райсуду м. Одеси від 07.10.2020 року у справі 521/14686/18 призначено судову будівельно-технічну експертизу щодо наявності технічної можливості встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , згідно якого позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 користуються житловою кімнатою площею 10,7 кв.м., відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на власний вибір користуються житловою кімнатою площею 17.2 кв.м. з балконом, житловою кімнатою площею 7.7 кв.м., житловою кімнатою площею 9,3 кв.м., а приміщення кухні площею 5,9 кв. м., туалету площею 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., коридору площею 5,8 кв.м., комори площею 1,0 кв.м. залишаються у спільному користуванні усіх перелічених осіб.
Крім того, у листопаді 2017 року ОСОБА_4 зверталась до суду зі скаргою за кримінальним провадженням № 12017161470000398 на бездіяльність слідчого, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за № 12016160470002382 від 08.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України (а. 42).
Також ОСОБА_4 у грудні 2017 року (за кілька днів до звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою) зверталась до суду зі скаргою за кримінальним провадженням № 12017161470000398 на бездіяльність слідчого, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за № 12012160470001113 від 19.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1ст.296 КК України.
Дані обставини свідчать про правильність висновку районного суду щодо наявності тривалої конфліктної ситуації, зокрема, з приводу користування спірним майном, в зв`язку із чим ОСОБА_2 не має можливості проживати у квартирі безперервно.
Разом з тим процесуальний статус позивача у справі про визначення порядку користування спірною квартирою підтверджує, що відповідач не втратила інтересу до спірної квартири, яка є єдиним житлом, право користування яким вона має в силу закону, а причини її не проживання у квартирі понад шість місяців не можуть за наведених обставин вважатися не поважними.
Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР.
Право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення у справі «Баклі проти Сполученого Королівства», від 11 січня 1995 року).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).
Таким чином, рішення районного суду є достатньо мотивованою та такою, що прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів звертає увагу, що додані до відзиву на апеляційну скаргу докази - витяги з ЄРДР фактично використовувалися судом першої інстанції, оскільки на них міститься посилання в постановах слідчих суддів, які розглядали скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність органу досудового слідства і ці постанови були предметом оцінки суду першої інстанції. Тому само по собі додавання цих документів до відзиву не свідчить про необхідність вирішення апеляційним судом питання про прийняття цих доказів в порядку ч. 3 ст. 2367 ЦПК України та необхідність встановлення апеляційним судом нових обставин.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вертипороха Олександра Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 24.12. 2020 року.

               Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе 
 
Судді:                                                                           А.П. Заїкін
 
                                                                       О.В. Князюк