ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020                                                                                            Справа №  904/3242/18
м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),
суддів: Орєшкіна Е.В., Широбокова Л.П.
секретар судового засідання Мацекос І.М.
за участю представників:
від позивача: Холодов Л.Ю., ордер АХ №1018483 від 29.09.2020, адвокат
від відповідача: Текут`єв Є.Ю., довіреність №15 від 20.01.2019, адвокат
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Делтана" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2020 у справі №904/3242/18 (суддя Ліпинський О.В.; рішення ухвалене о 12:10 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 16.06.2020)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Делтана", м.Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акама", м.Дніпро
про стягнення заборгованості в розмірі 3592566,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Товариство з обмеженою відповідальністю "Делтана" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акама", в якому з урахуванням заяв про зменшення та про збільшення позовних вимог остаточно просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 3415273,91 грн., з яких 22632139,73 грн. основний борг, 463740,19 грн. пені, 296616,32 грн. штрафу, 22777,67 грн. інфляційних втрат.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору поставки плівки для упаковки №17/02 від 17.02.2014 року, зокрема, в період з 26.12.2017 по 18.05.2018 року позивачем було поставлено відповідачу товар за десятьма видатковими накладними, заборгованість за якими станом на момент звернення до суду склала 2966163,24 грн. а у зв`язку із простроченням оплати товару позивач здійснив додаткові нарахування пені, штрафу та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2020 у справі №904/3442/18 в задоволені позову відмовлено в повному обсязі.
Означене рішення суду вмотивоване тим, що позивач в порушення процесуальних норм не надав суду належних та допустимих доказів поставки на користь відповідача товару за період до 26.12.2017 року та наявності заборгованості з його оплати, обмежившись подачею суду доказів поставки на суму 3499832,02 грн., за яку з урахуванням матеріалів справи сплачено відповідачем в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2020 у справі №904/3242/18, ТОВ "Делтана" (позивач) звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове рішення, яким стягнути з ТОВ "Акама" на користь ТОВ "Делтана" грошові кошти в сумі 3592566,26 грн. набуті без належних правових підстав.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що на підставі договору №127/02-від 17.02.2014 ТОВ "Делтана" здійснювало поставку товару ТОВ "Акама", що підтверджується відповідними видатковими накладними та актами здачі-приймання робіт, а між сторонами складались та підписувались акти звіряння взаємних розрахунків, у яких зазначено розмір заборгованості. Вказує, що розмір заборгованості станом на 30.11.2017 становив 4366177,00 грн. і був узгодженим сторонами, тобто визнавався і вказаний факт не потребував доведенню. Вказує, що відповідач визнав факт постачання товару за період, зазначений в позовній заяві, і в той же час не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження оплати по договору поставки №17/02 від 17.02.2014, оскільки надана адвокатом Текут`євим Є.Ю. "роздруківка платежів ТОВ Акама з рахунку 631" не підписана повноважними посадовими особами ТОВ "Акама" і де знаходиться вказана інформація та чи існує вона в бухгалтерському обліку ТОВ "Акама" невідомо та судом не було встановлено. Тому позивач вважає, що для повного та всебічного розгляду справи та винесення законного рішення, є необхідність дослідити акти звірки, акти здачі-приймання робіт, обороти по рахунку та документи на підтвердження повернення товару, які додані до апеляційної скарги.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ "Акама" (відповідач) надало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує на задоволенні апеляційної скарги позивача, просить залишити оскаржене судове рішення без змін.
В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує, що здійснивши оцінку поданих доказів, суд дійшов вірного висновку, що матеріалами справи підтверджено, а сторонами не спростований факт поставки позивачем товару в період із 26.12.2007 по 18.05.2018 на суму 3499823,02 грн., а також факт оплати та повернення відповідачем в період з 31.01.2018 по 25.07.2018 товару на загальну суму 6911890,34 грн., що свідчить про відсутність заявленої до стягнення заборгованості з оплати поставленого товару. Також відповідач вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що вказана в акті звірки за період з 01.12.2017 по 25.07.2018 сума початкового сальдо  в розмірі 4366177,00 грн. не підтверджена жодними доказами. При цьому аналізуючи надані до справи докази суд цілком правомірно послався на приписи ч.ч.1-3 ст. 74 ГПК України та відзначив, що позивач в порушення цієї процесуальної норми не надав суду належних та допустимих доказів поставки  на користь відповідача товару в період до 26.12.2017 та наявності заборгованості з його оплати, обмежившись подачею суду доказів поставки на суму 3499823,02 грн., яка з урахуванням матеріалів справи, була сплачена відповідачем в повному обсязі. Водночас, як вказувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву, матеріали справи під час слухання справи у суді першої інстанції, не містять а ні відомостей, а ні доказів щодо конкретних сум та конкретних строків зобов`язань, порушених відповідачем саме за договором №17/02 від 17.02.2014, що також ставить під сумнів можливість розрахунку та стягнення штрафних санкцій. Відповідач наголошує, що оскільки позивач не виконав вимог статей 80 та 164 ГПК України, яка покладає на позивача обов`язок разом з поданням позовної заяви подати суду докази, які підтверджують його позовні вимоги, відповідно до статті 13 ГПК України позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних зокрема, з не вчиненням ним процесуальних дій, - у цьому випадку з неподанням у встановленому порядку доказів у матеріали справи. Тому слід дійти висновку про недоведеність позивачем під час слухання справи у суді першої інстанції суми заборгованості за позовом, що виключає задоволення позову. Щодо наданих позивачем до апеляційної скарги доказів, які не були подані суду першої інстанції, відповідач вважає, що суд апеляційної інстанції відповідно до статті 269 ГПК України може прийняти такі докази лише у винятковому випадку, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього залежали. Однак, як вказує відповідач, позивачем у апеляційній скарзі не наведено жодної поважної причини неможливості подання відповідних доказів, прикладених ним до апеляційної скарги, з причин, що об`єктивно не залежали від його волі, зважаючи на факт його обізнаності про недостатність таких письмових доказів, про що кожного судового засідання у суді першої інстанції наголошувалось відповідачем та також наведено ним у відзиві на позовну заяву. До того ж, як повідомив відповідач суд апеляційної інстанції, додані позивачем до апеляційної скарги докази на 648 аркушах не були направлені на адресу відповідача. Крім того відповідач звертає увагу на те, що вимоги, заявлені позивачем у апеляційній скарзі не співпадають з предметом позовних вимог, що розглядались у місцевому господарському суді, оскільки в апеляційній скарзі позивач просить постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача суму в розмірі 3592566,26 грн., набутих ним без належних правових підстав, у той час як у суді першої інстанції не розглядались позадоговірні відносини учасників справи, пов`язані з кондиційними зобов`язаннями.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.07.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна Е.В., Широбокова Л.П. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Делтана" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2020 у справі №904/3242/18 розгляд справи призначено в судовому засіданні на 30.09.2020о 16:00 год.
В судовому засіданні 30.09.2020 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а представник відповідач заперечував на задоволенні апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві.
В судовому засіданні 30.09.2020 оголошувалась перерва до 07.10.2020 та до 21.10.2020.
За результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 21.10.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Делтана" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акама" (Покупець) укладено Договір поставки плівки для упаковки №17/02 від 17.02.2014 (надалі - Договір), згідно з умовами п. 1.1. якого Постачальник зобов`язався виготовити та передати у власність Покупця, в визначений строк плівки для упаковки (далі - Товар), а Покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар.
Відповідно до п. 2.1. Договору, поставка товару здійснюється партіями. Виготовлення кожної окремої партії Товару, передбаченої договором, оформлюється Специфікацією на підставі Заявок Покупця, які є невід`ємними частинами Договору. В Специфікаціях сторони погоджують повне найменування Товару, кількість, одиницю виміру, ціну за одиницю, загальну вартість товару, строки виготовлення, його параметри (ширину бобін, діаметр бобін, щільність та склад матеріалу, кількість фарб, направлення малюнку при розмотуванні, розміщення дизайнів на циліндрах), ціну за підготовку до друку, адресу місця передачі товару.
Пунктом 3.1. Договору визначено, що ціна за одиницю товару погоджується сторонами та фіксується в кожній Специфікації. Ціна є фіксованою та включає в себе: вартість Товару, упаковки і маркування.
Загальна сума договору складається з вартості всіх партій Товару, зазначених в специфікаціях (п. 3.2. Договору).
Вартість підготовки до друку (формних циліндрів) зазначається в специфікаціях та оплачується Покупцем в розмірі 100% вартості підготовки до друку, передбаченої в специфікації на пізніше 30 календарних днів з моменту підписання специфікації (п. 3.3. Договору).
Оплата товару здійснюється в розмірі 100% вартості партії Товару передбаченої відповідною специфікацією не пізніше 30 календарних днів від дня підписання видаткової накладної (товаротранспортної накладної) про прийняття Товару. Оплата здійснюється в національній валюті України. Датою оплати вважається день надходження передбаченої суми платежу в банк Постачальника на його розрахунковий рахунок. (п.п. 4.1., 4.2., 4.3. Договору).
Зі змісту наданих позивачем у справу доказів убачається, що в період 26.12.2017 року по 18.05.2018 року позивачем, як Постачальником, на виконання умов договору поставки №17/02 від 17.02.2014 року було здійснено поставку відповідачу (Покупцю) товару на загальну суму 3499 823,02 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:
- №1080 від 26.12.2017 на суму 652551,28 грн.;
- №54 від 02.02.2018 на суму 58842,54 грн.;
- №57 від 06.02.2018 на суму 139193,70 грн.;
- №63 від 08.02.2018 на суму 374880,08 грн.;
- №82 від 15.02.2018 на суму 223287,35 грн.;
- №116 від 05.03.2018 на суму 259934,46 грн.;
- №143 від 20.03.2018 на суму 286827,48 грн.;
- №197 від 16.04.2018 на суму 242568,34 грн.;
- №203 від 24.04.2018 на суму 732177,79 грн.;
- №229 від 18.05.2018 на суму 20203,33 грн.
Проте, за твердженням позивача, відповідач сплатив вартість продукції не в повному обсязі, залишивши заборгованість на суму 2966163,24 грн.
У зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань з оплати означеного товару позивач здійснив додаткові нарахування в сумі 260809,69 грн. пені за період з 26.01.2018 по 10.07.2018, в сумі 296616,32 грн. штрафу (10% від вартості несплаченого товару) та в сумі 22777,67 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2018 року по квітень 2018 року включно.
Порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки плівки для упаковки №17/02 від 17.02.2014 в частині сплати за поставлений товар слугувало приводом для звернення позивача із позовом до господарського суду про стягнення з відповідача зазначеної заборгованості в судовому порядку, що й стало первісно предметом спору у цій справі.
В подальшому під час розгляду справи судом першої інстанції позивач двічі зменшував свої позовні вимоги.
Так заявою від 17.08.2018 позивач, у зв`язку з тим, що відповідачем після подання позову було частково сплачено суму боргу, а саме платіжним дорученням №6414 від 18.07.2018 було сплачено 120000,00 грн., платіжним дорученням №6447 від 23.07.2018 було сплачено 100000,00 грн., платіжним дорученням №6455 від 24.07.2018 було сплачено 60000,00 грн., платіжним дорученням №6468 від 25.07.2018 було сплачено 40000,00 грн., позивач зменшив розмір своїх позовних вимог і просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму 2646163,24 грн. основної заборгованості, 260809,69 грн. пені, 296616,32 грн. штрафу, 22777,67 грн. інфляційних втрат, а всього 3226366,92 грн.
До заяви позивача від 17.08.2018 про зменшення позовних вимог позивачем було надано копії відповідних платіжних доручень відповідача.
У своїй наступній заяві від 05.09.2018 про зменшення розміру позовних вимог позивач зазначив, що після подання позовної заяви у справі №904/3242/18, а саме 23.07.22018 від ТОВ "Акама" в рамках договору поставки плівки для пакування №17/02 від 17.02.2014 на підставі зворотних накладних  №75 від 23.07.2018 на суму 1836,10 грн., №76 від 23.07.2018 на суму 2158,82 грн., №77 від 23.07.2018 на суму 1001,66 грн., №78 від 23.07.2018 на суму 6352,64 грн., №79 від 23.07.2018 на суму 1644,91 грн., №81 від 23.07.2018 на суму 403,36 грн, №82 від 23.07.2018 на суму 626,02 грн. було повернуто позивачу браковану продукцію на загальну суму 14023,51 грн.
До заяви позивача від 05.09.2018 про зменшення розміру позовних вимог додані відповідні зворотні накладні.
Заявою від 11.10.2018 позивач збільшив позовні вимоги, обґрунтовуючи це тим, що оскільки на час подання даної заяви сума боргу відповідачем не була сплачена, позивач на підставі п. 8.3. договору та статті 46 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням попередніх збільшень та зменшень позовних вимог, додатково нараховує пеню за прострочення оплати товару. Згідно з наведеними позивачем розрахунками загальна сума додатково нарахованої пені  за період з 11.07.2018 по 09.10.2018 за видатковими накладними №1080 від 26.12.2017, №54 від 02.02.2017, №57 від 06.02.2018, №63 від 08.02.2018, №82 від 15.02.2018, №116 від 05.03.2018, №143 від 20.03.2018, №197 від 16.04.2018, №203 від 24.04.2018, №229 від 18.05.2018 складає 202930,50 грн.
Таким чином, остаточними вимогами позивача до відповідача є стягнення суми 2632139,73 грн. основної заборгованості, 463740,19 грн. пені, 296616,32 грн. штрафу, 22777,67 грн. інфляційних втрат, а всього 3415273,91 грн.
Зі своєї сторони відповідачем надано до матеріалів справи накладні на повернення товарів постачальнику: №18 від 06.04.2018 на суму 1161,61 грн., №14 від 06.04.2018 на суму 1054,30 грн.
Також за клопотанням відповідача від 11.07.2018 про долучення письмових до матеріалів справи були залучені докази відбракування товару на підставі актів №7 та №8 від 31.08.2018 та від 30.09.2018 та відповідні накладні на повернення товару №100 від 10.10.2018, №101 від 10.10.2018, №102 від 10.10.2018 та №103 від 10.10.2018.
Спірні правовідносини сторін виникли з договору поставки.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої і другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України).
За приписами частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частини 1 і 7 статті 193 Господарського кодексу України також містить припис, за якими суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Стаття 230 Господарського кодексу України визначає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до статей 1 і 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; а розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частина перша статті 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначив, що на виконання умов договору поставки №17/02 від 17.02.2014, в період з 26.12.2017 по 18.05.2018 відповідачу було поставлено товар на загальну суму 3499823,02 грн. В порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач товар оплатив частково та частково здійснив повернення бракованої продукції.
Заперечуючи проти існування заявленої до стягнення заборгованості, відповідач надав докази здійснення оплат на користь позивача, зокрема, звіт по проводках за даними бухгалтерського обліку підприємства.
Крім того, як зазначив відповідач в додаткових поясненнях, факт відсутності заборгованості підтверджується наданим позивачем актом звірки за період з 01.12.2017 по 25.07.2018, згідно якого, вартість поставки у визначений період склала суму 6249746,91 грн., а сума здійснених відповідачем оплат 7983784,18 грн. При цьому, вказана в акті звірки сума початкового сальдо в розмірі 4366177,00 грн. не підтверджена жодними доказами.
Здійснивши оцінку поданих доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено, а сторонами не спростовано факт поставки позивачем товару в період із 26.12.2017 року по 18.05.2018 року на суму 3499823,02 грн., а також, факт оплати та повернення відповідачем в період із 31.01.2018 року по 25.07.2018 року товару на загальну суму 6911890,34 грн., що свідчить про відсутність заявленої до стягнення заборгованості з оплати поставленого товару.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

Предметом спору є питання виникнення та існування у відповідача заборгованості перед позивачем з оплати за переданий за договором поставки товар.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Подання доказів господарському суду врегульовано статтею 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої:
1. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
5. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
6. У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин.
7. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів.
8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
9. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
10. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
11. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Як зазначив позивач у апеляційній скарзі усі поставки товару здійснювались відповідачу на підставі Специфікацій до Договору поставки №17/02 від 17.02.2014 та відвантажувались за відповідними накладними, частина цього товару за ініціативи відповідача була повернута позивачу, а крім того позивач виконав для позивача певні роботи.
Так за розрахунком позивача, який наведений в апеляційній скарзі, відповідач зобов`язаний був оплатити товар та виконані роботи:
- у 2014 році - на загальну суму 6923772,83 грн.;
- у 2015 році - на загальну суму 26816469,74 грн.;
- у 2016 році - на загальну суму 25116246,88 грн.;
- у 2017 році - на загальну суму 35336522,02 грн.;
- у 2018 році - на загальну суму 2825584,72 грн.
При цьому, як стверджує позивач, розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 03.11.2017 становив 4010455,17 грн., що підтверджується наступними актами звірки:
- за період з 01.12.2016 по 31.12.2016, підписаний від ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 31.12.2016 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 3267044,57 грн.;
- за період з 10.01.2017 по 31.01.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 31.01.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 3624046,03 грн.;
- за період з 03.02.2017 по 24.02.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 28.02.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 3296533,62 грн.;
- за період з 03.03.2017 по 31.03.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 31.03.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 4192127,84 грн.;
- за період з 03.04.2017 по 28.04.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 30.04.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 6384142,46 грн.;
- за період з 03.05.2017 по 31.05.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 31.05.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 5628234,90 грн.;
- за період з 02.06.2017 по 30.06.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 30.06.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 6647563,28 грн.;
- за період з 04.07.2017 по 31.07.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 31.07.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 6117434,17 грн.;
- за період з 02.10.2017 по 27.10.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 31.10.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 4510455,17 грн.;
- за період з 01.09.2017 по 03.11.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 03.11.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 4010455,17 грн.;
- за період з 02.11.2017 по 28.11.2017, підписний від імені ТОВ "Акама" генеральним директором Соколенко В.М. станом на 28.11.2017 зафіксовано заборгованість на користь ТОВ "Делтана" в сумі 4366177,00 грн.;
Таким чином, як стверджує позивач, розмір заборгованості станом на 30.11.2017 становив 4366177,00 грн. і був узгодженим сторонами, тобто визнавався як факт, що не потребує доведення.
За доводами позивача із посиланням на правову позицію, яка викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №905/1198/17 та від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Щодо наданого відповідачем єдиного доказу оплати товару, а саме надану адвокатом Текут`євим Є.Ю. "Роздруківку платежів ТОВ АКАМА з рахунку 631" позивач зазначає, що при дослідженні цього доказу фактично неможливо встановити, яке відношення має вказана "роздруківка" до правовідносин за договором поставки плівки для упаковки №17/02 від 17.02.2014, укладеному між ТОВ "Делтана" та ТОВ "Акама", оскільки там не міститься інформації про ТОВ "Делтана", договір поставки плівки чи будь-якої іншої інформації, яка могла б засвідчувати відношення вказаної "роздруківки" до предмету розгляду справи №904/3242/18 за позовною заявою ТОВ "Делтана" до ТОВ "Акама" про стягнення заборгованості в розмірі 3546366,92 грн. Також позивач вказує, що оскільки на першому аркуші "роздруківки" міститься напис "Згідно з оригіналом" адвокат Текут`єв Є.Ю." та міститься підпис, скріплений печаткою цього адвоката, а жоден аркуш "роздруківки" не підписаний повноважними посадовими особами ТОВ "Акама" і походження "роздруківки" невідоме, де знаходиться вказана інформація та чи існує вона в бухгалтерському обліку ТОВ "Акама" невідомо та судом не було встановлено. Тому позивач вважає, що оскільки відповідно до повноважень адвоката Текут`єва Є.Ю. він не є посадовою особою ТОВ "Акама" та не уповноважений вести бухгалтерський облік цієї особи, то не має й повноважень підтверджувати власним підписом достовірність будь-яких бухгалтерських документів. Крім того позивач вказує, що на всіх аркушах "роздруківки" міститься таблиця, яка складається з шести стовпчиків, при цьому на першій стрічці таблиці відсутнє розшифрування яка інформація зафіксована в стовпчиках. Вказане дозволяє, на думку позивача, стверджувати, що в першому стовпчику таблиці зафіксована якась дата, в другому йдеться про якісь платіжні доручення з зазначенням номера, дати та часу, в третьому міститься цифра "311", в шостому зафіксовані якісь цифри, в п`ятому міститься цифра "311", в шостому зафіксовані цифри, які співпадають з цифрами четвертого стовпчика. Тому фактично логічно визначити зміст зафіксованої в "роздруківці" інформації неможливо. Можна зробити лише вірогідні припущення, однак припущення не можуть слугувати доказами.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність": бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відтак позивач стверджує, що оскільки адвокат Текут`єв Є.Ю. не є посадовою особою ТОВ "Акама", не має повноважень вести бухгалтерський облік у вказаному товаристві та підписувати бухгалтерські документи, "роздруківка" не є допустимим та належним доказом.
Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів поставки на користь відповідача товару в період до 26.12.2017 та наявності заборгованості з його оплати та про те, що вказана в акті звірки сума початкового сальдо в розмірі 4366177,00 грн. не підтверджена новими доказами, позивач вказує, що зі своєї сторони відповідач визнав факт постачання товару за період вказаний у позовній заяві, і в той же час не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження оплати по договору поставки №17/02 від 17.02.2014. Тому позивач вважає, що для повного та об`єктивного розгляду справи та винесення законного рішення, є необхідність дослідити акти звірки, акти здачі-прийняття робіт, обороти по рахунку, акти звірки та документи на підтвердження повернення товару, які додані до апеляційної скарги.
Переглядаючи цю справу в апеляційному порядку з її матеріалів колегією суддів встановлено, що до позовної заяви та заяви позивача про збільшення позовних вимог не було додано доказів, які підтверджують факт постачання відповідачу товарів за договором у період до 26.12.2017 та доказів на підтвердження оплат, які були здійснені за товар з моменту укладення договору у період, який не є визначений позивачем як спірний.
В матеріали справи позивачем надано відповідь на відзив відповідача, в якій зокрема, зазначив, що стосовно суми заборгованості відповідача позивач надав суду обґрунтований розрахунок заборгованості, посилаючись на погоджені та підписані з двох сторін договір поставки плівки для пакування №17/02 від 17.02.2014, специфікації, видаткові накладні, а у своїй заяві про зменшення розміру позовних вимог від 10.08.2018 позивач надав суду та відповідачу копії платіжних доручень №6414 від 18.07.2018, №6447 від 23.07.2018 та №6455 від 24.07.2018 про часткову оплату заборгованості, тому вся часткова оплата заборгованості відповідачем врахована. При цьому позивач зазначив, що зважаючи на те, що починаючи з моменту підписання договору (лютий 2014 року) та до моменту закінчення співпраці по договору між сторонами (травень 2018 року), відповідач жодного разу не повідомив  позивача про будь-які невідповідності у документації або наявність яких-небудь помилок у розрахунках, позивач вважає, що заперечення на позов відповідача є нічим іншим як намаганням уникнути виконання своїх обов`язків по Договору  щодо оплати отриманого товару. Тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Як зазначено в ухвалі суду першої інстанції від 11.10.2018 про відкладення підготовчого засідання судом було задоволено клопотання позивача та запропоновано сторонам провести звірку взаємних розрахунків за час виникнення спірних правовідносин з 01.12.2017 (позивачу направити акт звірки на адресу відповідача), акт представити суду до 25.10.2018.
20.09.2020 в матеріали справи позивачем на виконання означеної вище ухвали надано підписаний зі сторони позивача Акт звіряння взаємних розрахунків між ТОВ "Делтана" та ТОВ "Акама" за період з 01.12.2017 по 12.10.2018 станом на 12.10.2018 та докази направлення цього акту на адресу відповідача (а.с.33 т.2).
Як убачається із зазначеного вище Акту звіряння взаємних розрахунків на 01.12.2017 на користь позивача рахується початкове сальдо в сумі 4366177,00 грн., за період з 01.12.2017 по 25.07.2018 поставлено товар на загальну суму 6249746,91 грн., за який отримано оплату в загальній сумі 7983784,18 грн., і таким чином на користь позивача існує кінцеве сальдо в сумі 2632139,73 грн.
Будь-яких доказів, які підтверджують утворення початкового сальдо в сумі 4366177,00 грн. за станом на 01.12.2017 позивач при цьому суду першої інстанції не надав.
За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив, що позивач в порушення наведених процесуальних норм (статей 13, 74 та 80 Господарського процесуального кодексу України) не надав суду належних та допустимих доказів поставки на користь відповідача товару в період до 26.12.2017 та наявності заборгованості з його оплати.

Визначаючи, на яку саме із сторін покладається доведення та яких самих обставин, виходячи із предмету спору у цій справі, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 164 Господарського процесуального кодекс України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Отже, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за поставлений товар у певному періоді з 01.12.2017 по 25.07.2018, то позивач, як продавець, зобов`язаний надати суду насамперед докази передання певного товару відповідачу покупцю та його вартості, настання строку оплати цього товару тощо. Водночас, позивач пославшись в позовній заяві на часткову оплату товару відповідачем, мав би не тільки навести загальну суму оплати, яка надійшла від покупця, а й навести відповідні докази, які підтверджують таку обставину.
Зі своєї сторони відповідач, не заперечуючи обсяг та вартість поставленого товару, але заперечуючи перед судом факт заборгованості за поставлений товар за певний період з 01.12.2017 по 25.07.2018, зобов`язаний був надати суду насамперед докази сплати за такий товар.
Як убачається з матеріалів справи, позивач вимог, зазначених у частині другій статті 80 та частині другій статті 164 Господарського процесуального кодексу України під час розгляду справи судом першої інстанції не виконав, означених доказів на підтвердження початкового сальдо та його оплати суду не надав.
При цьому позивач під час розгляду справи судом першої інстанції наполягав на розгляді справи за наявними у ній доказами та не заявляв інших клопотань про необхідність долучення нових доказів, про що свідчить його клопотання від 27.05.2020 (а.с.66 т.3).
На підтвердження факту утворення початкового сальдо на свою користь на початок спірного періоду позивач навів низку нових доказів та надав їх на розгляд суду тільки під час перегляду справи в апеляційному порядку, додавши ці докази у якості додатків до своєї апеляційної скарги на 627 аркушах.
Між тим, за приписами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів враховує, що у тексті апеляційної скарги позивачем не наведено жодної поважної причини неможливості подання до суду першої інстанції відповідних доказів, прикладених ним до апеляційної скарги, з причин, що об`єктивно не залежали від його волі, зважаючи на факт його обізнаності про недостатність таких письмових доказів, про що наголошувалось відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції, зокрема наведено ним у відзиві на позовну заяву (а.с.112-114 т.1).
Частина четверта статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з не вчиненням нею процесуальних дій.
Тому колегія суддів погоджується з аргументом відповідача, що у цьому випадку у зв`язку з неподанням у встановленому порядку доказів у матеріали справи суду першої інстанції, позивач втратив право посилатися на нові докази, які були надані ним під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
З приводу застосування наведених положень процесуального законодавства наявний висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17.
Дослідивши аргумент відповідача про те, що позивач під час подачі апеляційної скарги порушив порядок надіслання письмових доказів, які прикладені до апеляційної скарги. Колегія суддів встановила, що апеляційна скарга була надіслана позивачем за допомогою поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення №6105244762466. При цьому у опису вкладення у цей цінний лист зазначено, що на адресу відповідача направлена належна йому копія апеляційної скарги з додатками на 648 аркушах (а.с.113 т.3). Тому судом апеляційної інстанції не встановлено недоліків в оформленні апеляційної скарги.
Однак, як зазначає відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, при розкритті вищевказаного поштового відправлення №6105244762466, яке надійшло від позивача, не виявилося вказаних в описі вкладення додатків, у кількості 627 предметів (аркушів), оскільки фактично в конверті знаходився лише текст апеляційної скарги від 06.07.2020 на 21 аркуші, а всі інші додатки, що вказані у опису вкладення до цінного листа були відсутні.
При цьому, як зазначає відповідач, вага поштового відправлення №6105244762466 при його розкритті склала 126 грамів, що відповідає вазі при його відправленні з відділення поштового зв`язку №52 м. Харків, а будь-які ознаки несанкціонованого відкриття та/або пошкодження конверту цього поштового відділення до його вручення отримувачу - ТОВ "Акама" відсутні.
Наведені відповідачем факти підтверджуються актом про відсутність вкладень у поштовому відправленні №6105244762466 від 14.07.2020 та Актом від 14.07.2020, складених начальником Відділення поштового зв`язку м. Дніпра Шестаковою О.О. (а.с.21-22 т.6).
За наведених відповідачем обставин, колегія суддів вважає, що письмові докази у кількості 627 предметів (аркушів) не були вкладені позивачем у конверт поштового відправлення, а відтак позивачем у дійсності не були дотримані вимоги пункту 3 частини третьої статті 259 Господарського процесуального кодексу України, якою покладено на апелянта обов`язок апелянта надіслати іншим учасникам справи копію цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні.
Наведене свідчить про введення позивачем суд апеляційної інстанції в оману по нібито належному відправленню письмових доказів відповідачу разом з апеляційною скаргою, тобто свідоме недотримання норм процесуального законодавства, що порушує права відповідача.
Тому колегія суддів погоджується з аргументом відповідача, що наведене в сукупності  свідчить про недбалість самого позивача, який не дотримався встановленого порядку реалізації своїх процесуальних прав з подання доказів, намагається перекласти свої обов`язки на суд, що суперечить основним засадам господарського судочинства - змагальності сторін та рівності всіх учасників судового процесу.
Доречним та обґрунтованим колегія суддів вважає й аргумент відповідача про те, що вимоги заявлені позивачем у апеляційній скарзі не співпадають з предметом позовних вимог, що розглядалися у місцевому господарському суді.
Так предметом розгляду судом першої інстанції були вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 2632139,73 грн. основного боргу, 510254,17 грн. пені, 296616,32 грн. штрафу, 92557,98 грн. інфляційних втрат, 60998,06 грн. 3% річних за договором поставки №17/02 від 17.02.2014.
Натомість в апеляційній скарзі позивач просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржене ним рішення та постановити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 3592566,26 грн. набутих ним без належних правових підстав, хоча судом не розглядались позадоговірні відносини учасників справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За частиною першою статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Стаття 77 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
За приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Дослідивши докази, що були надані сторонами суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Матеріалами справи (видатковими накладними) підтверджено факт постачання позивачем відповідачу у спірному періоді з 26.12.2017 по 18.05.2012 товару загальною вартістю на суму 3520026,35 грн., тобто більше ніж зазначає у своєму розрахунку позивач (3499823,02 грн.).
Позивач зазначав у своїй позовній заяві, що Покупець сплатив продукцію, але не в повному обсязі, внаслідок чого утворився борг на суму 2966163,24 грн., а відтак визнав факт часткової оплати означеного товару на суму 533659,78 грн. (3499823,02 грн. - 2966163,24 грн. = 533659,78 грн.).
Між тим за твердженням відповідача, в період з 26.12.2017 по 25.07.2018 ним було здійснено оплату, яка є більшою ніж вартість отриманого товару, що відповідно до наданої ним "роздруківки платежів ТОВ АКАМА з рахунку 631" становить суму 8002588,29 грн.
На виконання вимог суду першої інстанції позивачем було сформовано Акт звіряння розрахунків станом на 12.10.2018. в якому позивач відобразив, що в період з 01.12.2017 по 25.07.2018 позивачем було поставлено товар на загальну суму 6249746,91 грн., а відповідачем було здійснено оплату товару на загальну суму 7983784,18 грн., а також зафіксовано початкове сальдо на користь позивача в сумі 4366177,00 грн. та кінцеве сальдо на користь позивача в сумі 2632139,73 грн.
Порівнявши суми оплати за товар, які відображені позивачем в означеному односторонньому Акті звіряння розрахунків станом на 12.10.2018 із відомостями про платежі, які зазначені відповідачем в наданій ним суду першої інстанції "роздруківці платежів ТОВ АКАМА з рахунку 631", колегія суддів встановила відповідність зазначених сторонами даних, що підтверджує той факт, що дійсно в період з 26.12.2017 по 25.07.2018 відповідач здійснив перерахування на користь відповідача грошових коштів на загальну суму 8002588,29 грн., які віднесені останнім як оплата товару за Договором поставки плівки  для пакування №17/02 від 17.02.2014, з яких безпосередньо у спірному періоді з 26.12.2017 по 18.05.2018 було сплачено суму 7983784,18 грн.
Відтак колегія суддів вважає, що надані в матеріали справи докази підтверджують, що більш вірогідними є докази, які доводять твердження відповідача щодо проведення ним у спірному періоді оплати поставленого товару на суму (7983784,18 грн.), яка є більшою ніж вартість поставленого за даними позивача товару (3499823,02 грн.) на суму 4483961,16 грн.
За таких обставин позивач мав би навести в позовній заяві обставини та надати суду першої інстанції відповідні докази, які б пояснювали як за рахунок чого утворилась у відповідача перед позивачем заборгованість до 26.12.2017 та її розмір, а також на яких підставах позивач не прийняв від відповідача частину платежів, що надійшли після 26.12.2017, в оплату за товар, що був поставлений у спірному періоді (з 26.12.2017 по 18.05.2018), а відніс ці платежі в погашення заборгованості, що утворилась до 26.12.2017. Проте такі відомості та докази суду першої інстанції позивачем надані не були.
Як вже було зазначено вище, судом апеляційної інстанції не прийняті до розгляду нові докази, які були додані позивачем до апеляційної скарги, якими охоплено поставки товару  за увесь період дії договору з дати його укладення 17.02.2014, оскільки позивачем не наведено поважних причин, які б перешкоджали позивачу надати такі докази суду першої інстанції.
Тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який правильно встановив, що позивач в порушення наведених процесуальних норм не надав суду належних та допустимих доказів поставки на користь відповідача товару в період до 26.12.2017 року та наявності заборгованості з його оплати, обмежившись подачею суду доказів поставки на суму 3499823,02 грн., яку з урахуванням матеріалів справи оплачено відповідачем в повному обсязі. А відтак з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що вимоги позивача про стягнення суми основного боргу у розмірі 2632139,73 грн., є недоведеними і задоволенню не підлягають.
За таких обставин колегія суддів погоджується й з висновком суду першої інстанції щодо вимог про стягнення неустойки, інфляційних втрат та трьох процентів річних, що слід їх підрахунок проведено без урахуванням проведених відповідачем оплат, факт здійснення яких в період 31.01.2018 року по 25.07.2018 року не заперечувався сторонами під час розгляду справи, а отже здійснено позивачем необґрунтовано, що виключає підстави для задоволення позову також в зазначеній частині вимог.

Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі викладеного з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що позивач не довів під час розгляду цієї справи, що відповідачем були порушені права позивача внаслідок невиконання своїх зобов`язань з оплати товару за означеним договором поставки саме в визначеному позивачем спірному періоді.

Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За приписами частини першої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до вимог частин 1-5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши повноту та всебічність встановлених судом першої інстанції обставин та надану ним правову оцінку, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що факт поставки позивачем товару в період із 26.12.2017 по 18.05.2018 на суму 3499823,02грн., а також, факт оплати та повернення відповідачем в період із 31.01.2018 по 25.07.2018 товару на загальну суму 6911890,34 грн., що свідчить про відсутність заявленої в спірному періоді до стягнення заборгованості з оплати поставленого товару - ґрунтується на встановлених обставинах і оцінених в сукупності, та повністю узгоджуються з приписами чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності означених висновків суду першої інстанції.
Тому апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати в сумі 80832,81грн. на оплату судового збору, понесені позивачем у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника (апелянта) у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Делтана" - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2020 у справі №904/3242/18 - залишити без змін.
Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Делтана".
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повна постанова складена та підписана суддями Подобєд І.М. і Широбоковою Л.П. 12.11.2020, суддею Орєшкіною Е.В. ______________.

Головуючий суддя                                                                                І.М. Подобєд

Суддя                                                                                                    Е.В. Орєшкіна

Суддя                                                                                                    Л.П. Широбокова