ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 310/8482/19
провадження № 51-2090км20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
захисника                                                   ОСОБА_5 ,
прокурора                                                   ОСОБА_6 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Запорізького апеляційного суду від 1 квітня 2020 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Короткий зміст вироку місцевого суду, оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та  покладено на нього виконанняобов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 100 000 грн у рахунок  відшкодування завданої злочином моральної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.
Як установив суд, 28 серпня 2019 року приблизно о 8:00 ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ - 212140 ЗНГ (державний номерний знак НОМЕР_1 ) із причепом (ПГМФ 8304-02, реєстраційний номер НОМЕР_2 ), рухався по вул. Мелітопольське шосе в напрямку вул. Вроцлавської  в м. Бердянську. Наближаючись до розташованого на перехресті з вул. Фестивальною нерегульованого пішохідного переходу, позначеного відповідною розміткою, всупереч дорожньому знаку 3.29 «обмеження максимальної швидкості», вимогам пп. «б» п. 12.9, п. 18.1 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) засуджений не зменшив швидкості руху транспортного засобу, яка становила 67,3 км/год, і,  перевищуючи встановлену максимальну швидкість, не надав переваги в русі пішоходу ОСОБА_9 , унаслідок чого вчинив наїзд на останню. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в лікарні.
Запорізький апеляційний суд 1 квітня 2020 року скасував указаний вирок у частині заходу примусу й ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Крім того, виключив із рішення місцевого суду посилання як на обставини, що пом`якшують покарання, – щире каяття та активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, надання ним медичної допомоги, придбання необхідних медичних препаратів безпосередньо після вчинення злочину, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі з доповненнями до неї захисник просить змінити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вирок апеляційного суду, пом`якшити ОСОБА_7 покарання, застосувавши положення статей 69, 75 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що при виборі заходу примусу суд апеляційної інстанції не дотримався приписів статей 50, 65 вказаного Кодексу, попри наявні у справі пом`якшуючі обставини, дійшов необґрунтованого протилежного висновку і неправомірно не врахував їх. На  думку скаржника,  встановлені місцевим судом щире каяття ОСОБА_7 , активне сприяння розкриттю злочину, надання медичної допомоги й придбання ліків у поєднанні з позитивними даними про особу винного, котрий наразі відшкодував потерпілій завдану моральну шкоду, слугують безумовною підставою для призначення засудженому основного покарання за розміром, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК, а також для застосування до нього інституту умовного звільнення. Посилаючись на те, що керування транспортним засобом було єдиним джерелом заробітку ОСОБА_7 , позбавлення його цього права сторона захисту також вважає несправедливим.        
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило. Натомість засуджений поінформував суд про здійснення касаційного провадження без його участі.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційну скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються. 
Згідно зі статтями 50, 65 вказаного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Відповідно до ст. 69 КК суд вправі застосувати її положення і призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (частини статті), у разі  наявності таких пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Зі змісту ст. 75 КК випливає, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи  з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця та пом`якшуючими обставинами, але і з тяжкістю злочину, суспільною небезпечністю конкретних дій, а також із метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень. 
Як убачається зі справи, призначаючи ОСОБА_7 покарання й вирішуючи питання про порядок його відбування, апеляційний судне порушивнаведених законодавчих приписів. 
            Заматеріалами справи сторони кримінального провадження, не погодившись із вироком, оскаржили його в апеляційному порядку. У поданих скаргах прокурор та потерпіла, посилаючись на неправомірне застосування ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану м`якість покарання, просили скасувати у цій частині оспорюване рішення й ухвалити новий вирок, яким призначити засудженому захід примусу, що належить відбувати реально. Натомість захисник в апеляційній скарзі стверджував про надмірну суворість покарання, заперечував правильність вирішення цивільного позову й просив оспорюваний вирок змінити, пом`якшити на підставі ст. 69 КК основне покарання, не застосовувати додаткового та зменшити суму, стягнуту на користь потерпілої.
За наслідками апеляційного перегляду суд відхилив апеляційні вимоги сторони захисту, а скарги прокурора та потерпілої визнав обґрунтованими й задовольнив їх.
Усупереч твердженням захисника, ухвалюючи новий вирок у частині призначеного покарання, керуючись статтями 50, 65 КК, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, який за формою вини хоча і є необережним, однак за класифікацією відноситься до категорії тяжких, апеляційний суд урахував конкретні обставини справи, обсяг та характер допущених засудженим порушень ПДР (перевищення швидкості, ненадання переваги пішоходу, наїзд на нього на пішохідному переході) й незворотні наслідки цього – смерть людини. 
Оцінивши вказані обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони вочевидь свідчать про підвищену суспільну небезпечність конкретного діяння проти безпеки руху й унеможливлюють досягнення мети попередження нових злочинів у разі умовного звільнення засудженого від покарання та непозбавлення винуватця ДТП права керування транспортними засобами. Насамперед з огляду на це суд апеляційної інстанції визнав неправильним застосування ст. 75 КК, а тому в зазначеній частині скасував вирок місцевого суду й ухвалив свій, яким обрав ОСОБА_7 захід примусу, що належить відбувати реально. 
Також апеляційний суд слушно відкинув аргументи сторони захисту про несправедливість додаткового покарання, адже суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР значно перевищує особисті інтереси засудженого, що зводяться до уникнення певних побутових труднощів, які виникають через позбавлення його спеціального права.    
            Оскільки у справі не було встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд обґрунтовано відмовив й у задоволенні апеляційних вимог про пом`якшення покарання із застосуванням ст. 69 вказаного Кодексу.  В аспекті суті положень згаданої норми права переконливих спростувань позиції апеляційного суду в касаційній скарзі не міститься.
            Крім того, як убачається за змісту оскарженого вироку,  суд узяв до уваги особу засудженого, зокрема, те, що він не заперечував провини (факту вчинення злочину), вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, і,  врахувавши всі ці дані, дотримуючись принципу індивідуалізації, призначив ОСОБА_7 основне покарання, більш наближене до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК.    
 Водночас, перевіривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, зіставивши їх із матеріалами провадження, суд переконався у тому, що  ОСОБА_7 не надавав правоохоронним органам інформації, якої не було відомо з інших джерел, фактично не виявив щирого каяття і  докорів сумління, реально не лікував важко травмовану ОСОБА_9 і не компенсував потерпілій перенесених страждань. У зв`язку з цим, а також, що дані про наявність на утриманні засудженого дітей належать до відомостей про особу винного, апеляційний суд умотивовано виключив із вироку місцевого суду посилання на окремі пом`якшуючі покарання обставини.  
            Аргументів, які би ставили під сумнів рішення суду апеляційної інстанції й доводили явну несправедливість призначеного засудженому за новим вироком покарання явно несправедливим через суворість, у поданій касаційній скарзі не зазначено.
            Вирок апеляційного суду не суперечить ст. 420 КПК, а обраний ОСОБА_7 захід примусу відповідає визначеним законом меті та загальним засадам.
            Те що, засуджений вже на стадії касаційного провадження перерахував потерпілій кошти, саме собою не свідчить про недодержання апеляційним судом вимог статей 50, 65 КК. 
            Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для зміни оспорюваного рішення й пом`якшення засудженому покарання, про що йдеться в касаційній скарзі,  при розгляді кримінального провадження  в порядку касаційної процедури не встановлено.
Тому подану касаційну скаргу захисника слід залишити  без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
     у х в а л и л а:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 1 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 – без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                       ОСОБА_3