Справа № 462/6285/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І. 
Провадження № 22-ц/811/209/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                30 жовтня 2020 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Ніткевича А.В., Цяцяка Р.П., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                в с т а н о в и л а:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Львівського міського комунального підприємства (далі - ЛМКП) «Львівтеплоенерго» 63330 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2018 року по 16.07.2019 року.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25 квітня 2019 року з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у його користь стягнуто 36649 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року та 43080 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Зазначає, що вказані суми, на які він мав право на день звільнення з роботи 20.11.2018 року, було виплачено відповідачем на підставі рішення суду лише 16.07.2019 року, а тому він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь  ОСОБА_1  63330 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 21.11.2018 року по 16.07.2019 року без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 2500 грн. витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» в дохід держави 768 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаного позову.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що належна позивачу до виплати сума встановлена судовим рішенням вже після звільнення позивача з роботи, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.
Окрім того, апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано принцип співмірності при обрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. На думку апелянта, задоволення позову в повному обсязі є несправедливим та порушує його законні права та інтереси, оскільки заробітна плата позивачу виплачувалась у встановлені строки, а невиплачена частина становить лише 23%.
В додаткових поясненнях апелянт також вказує на пропущення позивачем тримісячного строку для звернення до суду із вказаним позовом, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, початок перебігу якого апелянт обраховує з дня ухвалення рішення суду про стягнення названих вище виплат - з 25.04.2019 року.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 20.10.2020 року, є дата складення повного судового рішення - 30.10.2020 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач припинив трудові відносини з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у зв`язку із звільненням його з роботи (за власним бажанням) з 20.11.2018 року.
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25 квітня 2019 року у справі №462/1317/19 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у його користь невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року в розмірі 36649 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 43080 грн. 30 коп.
Вказане рішення суду набрало законної сили 28.05.2019 року і виконане відповідачем 16.07.2019 року.
Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи наведені вище норми закону та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати положення частини першої статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, є безпідставними, оскільки присуджені позивачу суми заробітної плати та компенсації, право на виплату яких він мав у день звільнення, були виплачені йому відповідачем лише 16.07.2019 року (день фактичного розрахунку), а тому, звернувшись до суду з позовом 02.10.2019 року, позивач не пропустив встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячного строку.
Щодо доводів апелянта по суті вирішення заявлених позовних вимог, то колегія суддів виходить з наступного. 
Метою законодавчого регулювання правовідноситн щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18). 
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
У даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зменшення присудженого позивачеві розміру середнього заробітку, оскільки такий навіть удвічі не перевищує розмір невиплаченої йому заробітної плати, позаяк, порушення відповідачем вимог закону щодо нарахування та виплати позивачеві заробітної плати у встановленому законом розмірі було тривалим в часі, а саме: з 01.01.2010 року по 30.09.2015 року, відтак, у повній мірі дотримано справедливий та розумний баланс між інтересами працівника і роботодавця.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 30 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Ніткевич А.В. 
       
                                                                 Цяцяк Р.П.