Постанова
Іменем України
12 листопада 2020 року
м. Київ
справа №2-н-1599/09
 
провадження №61-9004св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., 

учасники справи:
 
заявник (боржник у виконавчому провадженні) -  ОСОБА_1 ,  
заінтересовані особи:
- Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві,
- суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві,
- стягувач -  ОСОБА_2 ,
- публічне акціонерне товариство «Український професійний банк», 
- ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року у складі судді Саламон О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,                 Борисової О. В.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог скарги
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, вимоги якої уточнила під час розгляду справи та просила: поновити строк на звернення до суду зі скаргою; визнати неправомірними дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Деснянського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві) 
Вахрушевої Р. М. щодо відкриття виконавчого провадження ВП №56572226 та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2018 року; залишити без розгляду вимогу щодо визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Деснянського РВ ДВС 
м. Києва ГТУЮ у м. Києві Вахрушевої Р.М. щодо направлення постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2018 року.
Скарга мотивована тим, що державний виконавець Вахрушева Р. М. порушила вимоги Закону України «Про виконавче провадження» щодо відкриття виконавчого провадження, а саме відкрила виконавче провадження на підставі виконавчого документа, по якому сплив строк пред`явлення до примусового виконання. Так, виконавчий документ вже пред`являвся до виконання, проте, його було повернуто стягувачу постановою державного виконавця від 16 вересня 2016 року, де зазначено, що він може бути пред`явлений до 16 вересня 2017 року. Таким чином, відкриття виконавчого провадження 09 червня 2018 року є неправомірним, а постанова про відкриття виконавчого провадження є такою, що підлягає скасуванню в судовому порядку.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року, скаргу ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Деснянського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Вахрушевої Р. М. щодо направлення ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2018 року залишено без розгляду. 
У задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині вимог про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Деснянського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Вахрушевої Р. М. щодо відкриття виконавчого провадження та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2018 року відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувачем не пропущено.
Так, 17 листопада 2017 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва замінено сторону виконавчого провадження з виконання наказу №2-н-1599 - замінено стягувача ВАТ «Український професійний Банк» на ОСОБА_2 .
Оскільки 16 вересня 2016 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання строку пред`явлення до виконання встановлюється з дня його повернення. Отже, новий стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_2 , пред`явивши 08 червня 2018 року судовий наказ №2-н-1599, виданий Деснянським районним судом м. Києва 28 жовтня 2009 року до виконання, встановлений статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення не пропустив.
Таким чином, зважаючи на те, що державний виконавець при відкритті виконавчого провадження діяв у межах та на виконання норм чинного законодавства, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги                                   
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення в оскаржуваній частині та задовольнити скаргу. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішення спору застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного  Верховним Судом України при вирішення питання щодо річного строку пред`явлення виконавчих документів з дня їх повернення до повторного виконання в зв`язку із набранням  чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України         щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).
Судами не було застосовано  положення статей 22, 23, 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого документу).
Судами не враховано, що Закон України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 2677-VІ надавав право стягувачу пред`явити виконавчий документ після його повернення повторно до 16 вересня 2017 року.
Виконавчий документ після його повернення 16 вересня 2016 року пред`явлено до виконання лише 08 червня 2018 року, тобто після спливу річного строку, встановленого Законом № 2677-VІ.
Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ набрав чинності         05 жовтня 2016 року, тому стаття 12 цього Закону щодо трирічного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, повернутого державним виконавцем 16 вересня 2016 року, не може бути застосована до спірних правовідносин.
Відповідно, строк пред`явлення до виконання судового наказу від 28 жовтня 2009 року № 2н-1599/2009 визначався Законом України «Про виконавче провадження» № 2677-VІ, що становить річний строк з дня його повернення, тобто до 16 вересня 2017 року. Такий же строк було визначено й постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу           від 16 вересня 2016 року.
Виконавчий документ ОСОБА_2 повторно було пред`явлено до виконання лише 08 червня 2018 року, тобто після спливу річного строку з дня його повернення державним виконавцем.
Пунктом Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Проте, цей пункт Закону не відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права. Оскільки буквальне тлумачення цього пункту Закону наводить на думку, що усі виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Але буквальне тлумачення цієї правової норми не буде вірним, оскільки строки пред`явлення виконавчих документів встановлювались законодавцем і до набрання чинності Законом № 1404-VІІІ, зокрема Законом № 606-ХІV та Законом № 2577-VІ, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , заперечує проти доводів заявника та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
28 жовтня 2009 року Деснянським районним судом м. Києва видано судовий наказ №2-н-1599 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та            ОСОБА_1 на користь ВАТ «Український професійний банк» за кредитним договором грошові кошти у розмірі 98 179,19 доларів США, 30 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення, 850 грн судового збору. 
Судовий наказ набрав законної сили 18 листопада 2009 року. 
Термін пред`явлення до виконання до 19 листопада 2012 року.
Постановою державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС         м. Київ ГТУЮ у м. Києві Ельбабаєвим Б. Б. від 16 вересня 2016 року виконавчий документ - судовий наказ №2-н-1599, виданий Деснянським районним судом м. Києва 28 жовтня 2009 року повернуто стягувачу. 
17 листопада 2017 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва замінено сторону виконавчого провадження з виконання наказу №2-н-1599 - замінено стягувача ВАТ «Український професійний Банк» на ОСОБА_2 
08 червня 2018 року новим стягувачем ОСОБА_2 пред`явлено судовий наказ №2-н-1599 повторно до виконання.
09 червня 2018 року постановою головного державного виконавця Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевої Р. М. відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу №2-н-1599, виданого Деснянським районним судом м. Києва 28 жовтня 2009 року, та направлено копії постанови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).
Статтею 21 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції             Закону №606-XIV, чинній на момент пред`явлення у 2009 році судового наказу від 28 жовтня 2009 року до виконання, було встановлено, що виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років. 
У пункті 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04 листопада 2010 року № 2677-VI передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.
Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа.
При цьому, статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону №606-XIV, чинній на момент пред`явлення у 2009 році судового наказу від 28 жовтня 2009 року до виконання, передбачалось, що строки пред`явлення  виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу. 
Аналогічні положення містились у статті 23 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент повернення державним виконавцем 16 вересня 2016 року виконавчого документу (судового наказу) стягувачу.  
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року   № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень                        Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» вбачається, що положення цього закону застосовуються до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом.
Установивши, що строк пред`явлення до виконання судового наказу, виданого судом 28 жовтня 2009 року переривався та 16 вересня 2016 року був повернутий стягувачу, строк пред`явлення його до виконання не сплив на час набрання чинності наведеного вище Закону, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що новий стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_2 , пред`явивши 08 червня          2018 року судовий наказ до виконання не пропустив визначений законом строк.    
Доводи касаційної скарги про необхідність застосування річного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, визначеного статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, зі змінами внесеними Законом N 2677-VI, є необґрунтованими, оскільки поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа. В даному випадку судовий наказ видано 28 жовтня 2009 року і строк пред`явлення його до виконання встановлювався у три роки відповідно до статті 21 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент видачі цього виконавчого документу. 
Посилання в касаційній скарзі на те, що при вирішення спору застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у  постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-711цс15 безпідставні, оскільки містять різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, яка переглядається.
Так, у наведеній постанові  виконавчий документ був виданий на підставі рішення суду після набрання чинності Законом України № 2677-VІ (09 березня  2011 року) та був пред`явлений до виконання поза межами строків, установлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», і відповідно зазначена обставина, була підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Водночас, у справі, яка є предметом перегляду, виконавчий документ (судовий наказ) видано 28 жовтня 2009 року, тобто до набрання чинності вказаним Законом, а отже, передбачений цим законом річний строк пред`явлення виконавчого документу до виконання на спірні правовідносини не поширюється. 
Доводи касаційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції від 02 червня 2016 року  № 1404-VIII, щодо трьохрічного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, є необґрунтованими, оскільки за змістом пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, його положення застосовуються до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. У даному випадку, після повернення 16 вересня 2016 року судового наказу стягувачу та його повторного пред`явлення до виконання новим стягувачем, визначений законом строк не сплинув.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції. 
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
  
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська