22-ц/804/3585/20 
                                                                                263/7995/20 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року                                                                                                              м. Маріуполь
Єдиний унікальний номер 263/7995/20
Номер провадження 22-ц/804/3585/20
            Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Попової С.А.
секретар – Грішко С.В.

сторони:
позивач      – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши в  порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_3 

на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2020 року, у складі судді Музики О.М., повний текст рішення складено 06 жовтня 2020 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

                                                                           В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому, уточнивши свої вимоги, просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кв. АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що 10 жовтня 2010 року позивачем зареєстровано шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народився син ОСОБА_5 . Позивач на підставі договору купівлі-продажу № 365 від 28 березня 2011 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . У вказаній квартирі позивач зареєстрував мати дужини, ОСОБА_2 , яка переїхала з Новоазовського району Донецької області до м.Маріуполя, є тимчасово переміщеною особою та звернулась до позивача з проханням зареєструвати її для оформлення інвалідності у м.Маріуполі. Відповідачка та її чоловік ОСОБА_6 почали проживати як помічники догляду за внуком, потім без його дозволу поселились та проживають у квартирі позивача. За останні три роки відповідачка та її чоловік зробили життя позивача, який є особою з інвалідністю ІІ групи, нестерпним, що призводить до погіршення стану його здоров`я. На добровільне зняття з реєстрації та виселення з квартири відповідачка не погоджується, а її чоловік, який також проживає в указаній квартирі, мотивує це тим, що тут мешкає його дружина. Для захисту своїх прав позивач звертався до правоохоронних органів, що не дало позитивного результату. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на положення статей 317-321 ЦК України, статей 18, 57, 59 СК України. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що квартира є власністю позивача та підставою позовних вимог зазначено порушення прав позивача на спокійне життя, завдання йому моральних страждань, що спричиняє погіршення стану його здоров`я та руйнування його сім`ї, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 321, 383, 391 ЦК України. 
Судом перевірено та досліджено обставини, з якими позивач поєднує підстави для задоволення позову, оскільки у відповідності до вимог статей 13, 264 ЦПК України суд не наділений повноваженнями на втручання у право особи на визначення предмету спору. 
Суд також виходив з того, що питання взаємовідносин власника жилого приміщення та членів його сім`ї, припинення права користування регулюються положеннями статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР, однак з цих підстав вимоги не заявлялися, тому судом не перевірялись.
Суд прийшов до висновку, що посилання ОСОБА_1 на те, що він є власником спірної квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, саме по собі не може бути підставою для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, та право ОСОБА_2 на користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством.
Суд виходив з того, що відповідно до частини 4 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.
Суд також виходив з того, що у справі, де предметом розгляду є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач лише посилається у позові на те, що відповідач порушує право позивача на спокійне життя, зробила разом зі своїм чоловіком життя позивача нестерпним, що призводить до погіршення стану його здоров`я, у зв`язку з чим він звертався до правоохоронних органів, однак вимог про виселення не заявляв та доказів, які б указували на порушення відповідачем правил співжиття, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або що роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі суду не представив, питання про витребування таких в установленому порядку не порушував, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити обставини, які вказують на наявність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.
Суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки саме по собі посилання позивача на те, що відповідач порушує правила співжиття, не може бути розцінене судом як підстава для задоволення позову та такі обставини повинні бути доведенні в установленому порядку, крім того вимог щодо виселення відповідачки заявлено не було. 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
09 листопада 2020 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , через суд першої інстанції, подали апеляційну скаргу на заочне рішення суду, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення та передати справу на новий розгляд.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 .
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження  з повідомленням учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 мотивована тим, що судом першої інстанції у порушення вимог закону відмовлено у задоволенні його позову на підставі статей 116, 150, 156 ЖК УРСР.
Судом не враховано, що теща позивача, ОСОБА_2 , не приймала участь у вкладенні грошових коштів на придбання житла та не є власником або співвласником частини житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а отримала дозвіл на реєстрацію в його квартирі для оформлення групи інвалідності. Відповідачка є власником двох будинків та земельних ділянок в с.Патриотичне Новоазовського району Донецької області. 
У порушення статей 13, 264 ЦПК України судом не перевірено та не досліджено обставини, з якими позивач поєднує підстави для задоволення позову, вирішив, що суд не має права втручатися у визначення предмету спору. 
Судом залишено поза увагою, що підставою позовних вимог зазначено порушення прав позивача на спокійне життя, завдання моральних страждань, що спричиняє погіршення стану здоров`я та руйнування сім`ї. Під впливом морального тиску відповідачки та її чоловіка дружина позивача – ОСОБА_7 разом із дитиною переїхали в інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; 03 червня 2020 року звернулась з позовом про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідачка та її чоловік перешкоджають позивачу у спілкуванні та вихованні сина.      
Вважаючи, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, судом помилково застосовано положення статті 405 ЦК України та статей 116, 150, 157 ЖК УРСР, оскільки теща не є родичкою з зятем.  
Вказує, що придбана позивачем квартира не є спірною. Позивач не укладав з відповідачкою нотаріально посвідчений договір на користування жилим приміщенням, тому вона не має права на користування жилим приміщенням.    

Відзив на апеляційну скаргу
Відповідачка ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 05 квітня 2011 року, позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
З технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що вона розташована на 1 поверсі 9-поверхового будинку та складається з 4 кімнат житловою площею 48,9 кв.м.
ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 10 жовтня 2010 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі складений актовий запис № 982.
Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 народився син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області.
Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення Маріупольської міської лікарні № 1 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 01 квітня 2020 року по 15 квітня 2020 року з діагнозом: інфаркт мозку, викликаний не уточненою закупоркою або стенозом мозкових артерій, ГПМК (01.04.20) у ВББ у вигляді помірної вестибулоатаксії на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ст., цукровий діабет.
Відповідно до виписки з акта огляду на МСЕК серії ДОН-05 № 193936 ОСОБА_1 є особою з ІІ групою інвалідності безстроково, причина інвалідності – загальне захворювання.
Із заяви/анкети-договору № 1-6С7LOJ про приєднання до договору про надання комплексу банківських послуг фізичним особам ПАТ «Платинум Банк», підписаної ОСОБА_2 , вбачається, що остання зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Листом від 09 квітня 2020 року за підписом начальника Центрального ВП ГУНП в Донецькій області Бичіна С. повідомлено ОСОБА_1 про те, що його звернення щодо виселення тестя ОСОБА_6 та тещі ОСОБА_2 з його квартири внесені до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційного порталу Національної поліції України» з автоматичним присвоєнням порядкового номеру ЄО № 10541 від 26 березня 2020 року відділу поліції та уважно розглянуто. У ході проведення перевірки встановлено, що указане у зверненні питання відноситься до компетенції суду, у зв`язку з чим ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовною заявою. У діях, указаних у зверненні, ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено.

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.121-126). Від позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с.128, 133).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі. Пояснив також, що позивач ОСОБА_1 зареєстрував за адресою: АДРЕСА_2 відповідачку ОСОБА_2 як матір своєї дружини, яка постійно почала проживати за даною адресою, а з березня 2018 року поводитись агресивно. У вересні 2020 року за рекомендацією поліції ОСОБА_1 змінив замки на вхідній двері і обмежив ОСОБА_2 у доступі до квартири, з якої відповідачка забрала всі речі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , а рішення суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Поняття реєстрації визначене у Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вказаного закону, реєстрація – це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносять відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Право користування житловим приміщенням  пов`язане зі вселенням особи у встановленому законом порядку до житлового приміщення та проживання в ньому. Зазначене право регулюється нормами житлового законодавства, тоді як  правовідносини щодо реєстрації місця проживання регулюються нормами адміністративного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В апеляційному суді представник  позивача підтвердила, що відповідачка за згодою позивача зареєструвалась в належній позивачу кв. АДРЕСА_1 , після реєстрації вселись на житлову площу цієї квартири зі згоди останнього, та проживала в ній до вересня 2020 року, а саме до моменту створення позивачем перешкод відповідачці у користуванні вказаною квартирою.
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 , яка доводиться йому матір`ю його дружини, право на проживання та користування спірною квартирою.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 , не приймала участь у вкладенні грошових коштів на придбання житла та не є власником або співвласником частини житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а отримала дозвіл на реєстрацію в його квартирі для оформлення групи інвалідності, та те, що відповідачка є власником двох будинків та земельних ділянок в с.Патриотичне Новоазовського району Донецької області, яке  при цьому є тимчасово окупованою територією, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Неспроможні і доводи апеляційної скарги щодо посилання судом в рішенні на положення статей 116, 150,156 ЖК України та статтю 405 ЦК України, оскільки наводячи обґрунтування прийнятого рішення, судом були проаналізовані зазначені положення законів та наведені можливі способи захисту.  

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Виселення осіб з житлового приміщення, а також виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення здійснюється з підстав норм ЖК України, зокрема статей 109 та 116 зазначеного Кодексу, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення (стаття 391 ЦК України у поєднанні зі статтями 109, 116 ЖК України).
При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захист не є взаємовиключенням.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 345/1241/19 (провадження № 61-20383св19).

Судом установлено, що відповідачка була членом сім`ї позивача - власника житла, проживала в квартирі АДРЕСА_1 на законних підставах. 
Як пояснила представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , через конфлікти із відповідачкою ОСОБА_2 та її чоловіком позивач змінив замки на вхідній двері, з вересня 2020 року відповідачка проживає за іншою адресою, належні їй речі вона забрала  з квартири після зміни замків. 

Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 02 грудня 2020 року № 29.3-36046-29.1 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 29 вересня 2015 року по теперішній час (а.с.131). 

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Доказів на підтвердження виникнення обставин, які є підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 та його представником не надано.
Як суду першої інстанції так і під час розгляду справи апеляційним судом, позивач та його представник не надали доказів, що відповідачка була вселена на  житлову площу у спірній квартирі тимчасово та втратила права користування нею.  

Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано доказів, які б указували на порушення відповідачкою правил співжиття, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або що роблять неможливим для інших проживання в одній квартирі, питання про витребування таких в установленому порядку не порушував.

При цьому суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи, врахувавши предмет та підстави позову, правильно врахував принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), відповідно до якого під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін. 

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.
                Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 04 рудня 2020 року.

Судді:      Т.Б.Ткаченко

      С.А.Зайцева

      С.А.Попова