Справа № 345/4495/19 
Провадження № 22-ц/4808/1054/20 
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Маслей А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Данчин Юлії Романівни на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Якимівим Р.В. 3 серпня 2020 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 7 серпня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в порядку регресу,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Данчин Юлія Романівна звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в порядку регресу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони по справі з 26.02.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Під час подружнього життя у 2011 році вони вирішили здійснити реконструкцію (добудову) будинку по АДРЕСА_1 . Однак, враховуючи, що позивач та відповідач на той час не отримували стабільного доходу, позивач була змушена поїхати за кордон до Республіки Польща, щоб заробити на реконструкцію даного будинку.
У Республіці Польща між ОСОБА_1 та її роботодавцем ОСОБА_3 17.05.2011 року було укладено Договір позики, згідно якого останній надав їй позику у розмірі 15000,00 доларів США, розраховану за середнім курсом НБП від 17.05.2011 року, видану у польських злотих у розмірі 41500,00 злотих.
Дані кошти у сумі 15000,00 доларів США були передані на територію України відповідачу, який повинен був за них розпочати реконструкцію вищезгаданого будинку.
Оскільки позивач до закінчення строку дії договору повинна була повернути кошти за Договором позики від 17.05.2011 року, а всієї суми у неї не було, бо вона оплачувала навчання в університеті спільної з відповідачем дочки, 30.10.2014 року вона уклала з банком «Millennium S.A» у Варшаві Договір позики у готівковій формі №1410304433, згідно якого отримала позику у розмірі 35000,00 польських злотих. Сума до сплати з урахуванням комісії становить 37450,00 польських злотих та є підставою для розрахунку процентної ставки позики. Період сплати – 33 місяці.
Згідно довідки про сплату/закриття кредиту/позики від 13.09.2019 року позивачем було сплачено дебіторську заборгованість 29.07.2017 року. Сплачені відсотки від позики становлять 5600,66 польських злотих.
Таким чином позивач самостійно сплатила позику за Договором позики у готівковій формі №1410304433 від 30.10.2014 року у загальній сумі 43050,66 польських злотих.
Незважаючи на те, що кошти бралися в інтересах сім`ї на добудову будинку, відповідач сплачувати кредит не допомагав, так як офіційно не працював та не мав стабільного доходу.
На сьогоднішній день шлюб між сторонами розірвано, а добудований будинок по АДРЕСА_1 , як нещодавно довідалась позивач, був подарований ОСОБА_2 його матір`ю ОСОБА_4 .
Оскільки шлюб між сторонами розірвано, а позивач не має власного житла, то вважає, що відповідач повинен повернути їй кошти за кредит, який був отриманий в інтересах сім`ї на добудову будинку.
Вважає, що згідно ст. 65 СК України ОСОБА_2 є зобов`язаною стороною вищевказаних договорів позики і повинен був солідарно з позивачем погашати заборгованість. А оскільки позивач самостійно виконала зобов`язання, то має право на повернення частини коштів від відповідача в порядку регресу згідно вимог ст. 544 ЦК України.
На підставі наведеного просила суд стягнути в порядку регресу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за Договором позики у готівковій формі №1410304433 від 30.10.2014 року у сумі 21525,33 польських злотих.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 3 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Данчин Ю.Р. подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
На її думку суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги відзив позивача, оскільки такий був направлений на адресу суду з пропуском встановленого строку. Також з матеріалів справи не вбачається, що такий відзив з додатками було направлено позивачу. Вважає, що відзив мав бути залишений без розгляду.
Також зазначає, що долучена до відзиву копія паспорта відповідача для виїзду за кордон, акт обстеження матеріально-побутових умов не засвідчені належним чином.
Клопотання про виклик свідка ОСОБА_4 було подане після винесення судом ухвали про закриття підготовчого судового засідання, що свідчить про порушення норм процесуального права.
Крім того зазначає, що у Договорі позики від 17.05.2011 року передбачено умови надання позики та повернення коштів, а нормами ЦК України не передбачено обов`язку зазначати цільове призначення позики чи надання згоди відповідача на укладення такого договору.
Також всі істотні умови договору передбачені в Договорі позики у готівковій формі №1410304433 від 30.10.2014 року.
Більше того, у судовому засіданні відповідач підтвердив, що реконструкція будинку по АДРЕСА_1 розпочалася в 2011 році. При цьому доказів того, що будинок було реконструйовано за особисті кошти відповідача, матеріали справи не містять.
Натомість позивач брала позику, щоб здійснити реконструкцію будинку, тобто в інтересах сім`ї, і одноосібно її повертала, що підтверджується довідкою з банку.
Що стосується посилання суду на те, з долучених стороною позивача фотокарток будинку неможливо встановити, коли була здійснена реконструкція, то зазначає, що відповідач в судовому засіданні щодо даних фотокарток не висловлював свого заперечення, і в суді було встановлено, що реконструкція розпочата саме в 2011 році.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні уточнила, що відповідач весь період часу з моменту подружнього життя сторін не працював та не мав стабільного доходу, а позивач з 2000 року інколи їздила до Польщі, з 2011 року – частіше. Також підтвердила, що будинок реконструйовано подружжям у 2011 році приблизно за 6 місяців.
Вважає, що в сукупності наданих доказів можна встановити, що реконструкція вказаного будинку здійснювалася за кошти позивача і вона має право регресної вимоги до відповідача.
Зазначає, що законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї, а тягар обставин, необхідних для її спростування, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Такий же висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити.
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що посилання позивача на те, що вона не отримала відзив, є безпідставними, оскільки такий направлявся за адресою її реєстрації в Україні. Також ОСОБА_1 не було подано до суду доказу про строк розірвання трудового договору (умови праці) як основної умови настання повернення позики по договору від 17.05.2011 року, що ставить під сумнів факт повернення позивачем такої позики. Не вказано також яким чином кошти були передані в Україну і в якій саме валюті. Отримання позивачем другого (споживчого) кредиту від 30.10.2014 року у банку «Millennium S.A» у Варшаві теж жодним чином не підтверджує, що він був використаний на погашення попереднього кредиту чи був взятий в інтересах сім`ї. Із самих договорів позики цільове використання коштів дійсно встановити неможливо. Позивачем також не надано жодних квитанцій, чеків на придбання будівельних матеріалів, переказів коштів, які б підтверджували вкладення коштів у реконструкцію будинку і розмір таких коштів. Зазначає, що отримання кредитів в інтересах сім`ї позивач мала б доводити належними та допустимими доказами, а тягар доведення за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26.02.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 26.02.1994 року (а.с. 7).
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.09.2019 даний шлюб був розірваний (а.с. 47).
Встановлено також, що 17.05.2011 року між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_3 як позикодавцем у Варшаві було укладено Договір позики, відповідно до п. 1 параграфу 1 якого позикодавець надав позичальнику грошову позику в розмірі 15000,00 доларів США, розраховану за середнім курсом НБП від 17.05.2011, видану у польських злотих у розмірі 41500,00 злотих (а.с. 8-10).
Згідно п.п. 1-3 параграфу 2 даного Договору позичальник повертає позикодавцю предмет договору позики у строк, що збігається з днем розірвання трудового договору, а також сплачує відсотки за період від дати укладення договору до дати повернення предмета позики у розмірі одномісячної винагороди.
30.10.2014 року між ОСОБА_1 та банком «Millenium S.A.» у Варшаві було укладено Договір позики у готівковій формі №1410304433, згідно умов якого позивач отримала позику в розмірі 35000,00 польських злотих строком на 33 місяці зі сплатою 10,99% річних за позикою. Сума до сплати на підставі Договору з урахуванням комісії становить 37450,00 польських злотих та є підставою для розрахунку відсотків (а.с. 12-17).
Згідно даних Інформаційного формуляру щодо споживчого кредиту загальна сума грошових коштів, яка підлягає до сплати позичальником становить 44022,92 злотих (а.с. 18-22).
Відповідно до копії Довідки про сплату/закриття кредиту/позики станом на 13.09.2019 року ОСОБА_1 сплачено дебіторську заборгованість у розмірі 37450,00 грн. з іншими заборгованостями, що випливають з Договору, кредит закрито. Дебіторську заборгованість сплачено 29.07.2017 року. Сплачені відсотки від позики становлять 5600,66 польських злотих (а.с. 23-24).
Обґрунтовуючи вимоги позову та апеляційної скарги, позивач та її представник посилались на те, що Договір позики від 17.05.2011 року ОСОБА_1 уклала для здійснення реконструкції будинку по АДРЕСА_1 , а Договір позики у готівковій формі №1410304433 від 30.10.2014 року – для повернення цієї позики, оскільки у вказаний термін всієї суми у неї не було, бо вона оплачувала навчання в університеті спільної з відповідачем дочки.
Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №167921592 від 24.05.2019 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору дарування від 22.04.2009 (а.с. 34).
Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 24.05.2019 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . За цією ж адресою також зареєстрована ОСОБА_7 ОСОБА_1 зі слів свідків не проживає за цією адресою з 2015 року (а.с. 48).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що хоча позивач і отримала в позику грошові кошти під час перебування з відповідачем у шлюбі, в судовому засіданні не здобуто доказів того, що отримані кошти були ввезені на територію України та передані відповідачу, а також використані в інтересах сім`ї, зокрема на реконструкцію належного ОСОБА_2 житлового будинку.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові та жінці на праві спільної сумісної власності.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами 2, 4 статті 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі №6-55ц13, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Частиною 3 ст. 13, статтями 81, 89 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Разом з тим з долучених до матеріалів справи перекладів укладених ОСОБА_1 договорів позики не вбачається їх цільового призначення, письмова згода відповідача на отримання позики також відсутня, а самі по собі договори позики не підтверджують обставин, що зобов`язання, які виникли за ними, є спільними зобов`язаннями подружжя і реконструкція будинку була проведена за позичені позивачем кошти.
Посилання сторони апелянта на додані ними фотографії житлового будинку до та після реконструкції також не є належними доказами, оскільки засвідчують тільки сам факт проведення такої реконструкції без вказівки на те, ким, коли та за чиї кошти вона проводилася.
Також факт використання позикових коштів на території України на реконструкцію будинку відповідача не підтверджений показами свідків, допитаних в суді першої інстанції.
Інших доказів на підтвердження вищезазначених обставин позивачем не надано, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недоведеності факту отримання позивачем коштів за даними договорами саме в інтересах сім`ї.
При цьому посилання представника позивача на презумпцію спільності права власності подружжя суд не бере до уваги, оскільки за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Що стосується тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги відзив позивача, оскільки такий був направлений на адресу суду з пропуском встановленого строку та не був надісланий позивачу, то слід зазначити, що відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі від 11.10.2019 року була вручена відповідачу 23.10.2019 року (а.с. 40), а підписаний електронним цифровим підписом відзив направлений на електронну адресу суду 07.11.2019 року (а.с. 43).
При цьому копія відзиву була направлена позивачу, про що свідчить фіскальний чек від 07.11.2019 року (а.с. 42).
Згідно статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, з огляду на положення вказаних норм права у суду першої інстанції були відсутні підстави для залишення відзиву без розгляду.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Данчин Юлії Романівни залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 3 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 6 жовтня 2020 року.