Постанова                                   
Іменем України
 
23 грудня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 569/17179/18
провадження № 61-15408св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В., 
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – 4 Територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року у складі судді Бердія М. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В. 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі – Адміністрація Держспецзв`язку), 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі – 4 ТВУЗ Держспецзв`язку), про захист права на житло.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що під час проходження військової служби у 4 ТВУЗ Держспецзв`язку у нього виникло право на отримання житлової площі за рахунок держави у зв`язку з чим рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 1999 року його постановлено у загальну чергу та включено до списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, склад сім’ї 4 особи: він, дружина – ОСОБА_2 , 1965 року народження, дочка – ОСОБА_3 , 1988 року народження, дочка – ОСОБА_4 , 1999 року народження. 
 
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2000 року, його виключено зі списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, як такого, що використав надану законодавством пільгу, з переведенням його у загальну чергу осіб, що потребують поліпшення житлових умов з 01 листопада 1999 року. 
 
Таким чином, через 20 років перебування у черзі на отримання житла, відповідно до відомостей наданих відповідачем, він перебуває у загальній черзі на отримання житла під № 5, склад сім`ї на отримання 3-кімнатної квартири, і більше не перебуває у черзі на позачергове отримання житла під № 1, склад сім`ї: 6 чоловік (він, донька, донька, зять та дві онуки, обидві старше 9 років). 
 
Посилаючись на те, що рішення відповідача про зняття його з квартирного обліку на отримання житла у позачерговому порядку, не узгоджується з положеннями статті 40 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК Української РСР), позивач просив визнати протиправним та скасувати дію протоколу № 8 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 
від 06 червня 2000 року в частині зняття його з квартирного обліку у позачерговому порядку; зобов`язати відповідача відновити його у черзі на отримання житла у позачерговому порядку відповідно до протоколу № 12 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 
1999 року. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент прийняття рішення житловою комісією військової частини НОМЕР_1 (протокол від 01 листопада 
1999 року № 12) про постановку ОСОБА_1 у загальну чергу та включення його до списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, у складі сім`ї чотири особи (він, дружина та дві доньки), позивачем до рапорту були додані документи, серед яких копія посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС серія НОМЕР_2 (категорія 2), виданого Рівненською обласною державною адміністрацією, на підставі якого сім`ю  ОСОБА_1 було включено до списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов. Уподальшому з`ясувалося, що ОСОБА_1 за попереднім місцем роботи у 1993 році отримав двокімнатну квартиру, житловою площею 
29,17 кв. м, по АДРЕСА_1 , як учасник ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з чим житловою комісією військової частини НОМЕР_1 (протокол від 06 червня 2000 року № 8) прийнято рішення про зняття ОСОБА_1 з пільгової (позачергової) черги на отримання житла. При цьому, на момент отримання житла у 1993 році, позивач мав можливість скористатися, передбаченою пунктом 3 частини першої статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пільгою та отримати житло позачергово, а тому рішення відповідача про виключення 
ОСОБА_1 зі списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, є правомірним.  
 
Оскільки ОСОБА_1 був особисто присутній на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2000 року, на якому було прийнято рішення про виключення його та членів його сім`ї зі списку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, суд першої інстанції дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності до заявлених ним вимог необхідно обчислювати 
з 06 червня 2000 року, що свідчить про пропуск ним позовної давності та є додатковою підставою для відмови у позові, клопотання про застосування якої заявив представник відповідачів. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року змінено, шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання суду на пропуск позивачем позовної давності як правової підстави відмови у позові ОСОБА_1 .
 
Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за їх недоведеністю. Разом з тим, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову і за спливом позовної давності є помилковими, оскільки за недоведеності порушеного права позивача, що є самостійно підставою для відмови у позові, застосування позовної давності виключається.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи
 
У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року і постанову Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не урахували, що він був забезпечений житлом – квартирою АДРЕСА_2 , під час роботи на авторемонтому заводі, при цьому Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не застосувався. На момент видачі йому ордера на вказане житлове приміщення, Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не містив обмежень у виді одноразової пільги на отримання житла, а тому рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 1999 року (протокол № 12) його було правомірно постановлено на квартирний облік у загальну та позачергові черги. У зв`язку з реорганізацією військової частини НОМЕР_1 у 4 ТВУЗ Держспецзв`язку, він звернувся з рапортом до відповідача про постановку його та членів його сім`ї на квартирний облік при 4 ТВУЗ Держспецзв`язку, з урахуванням часу перебування його на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 , у якому вказував дві черги, а не одну, як помилково встановили суди. Статтею 40 ЖК Української РСР чітко передбачено підстави зняття громадян з черги осіб, що потребують покращення житлових умов, натомість відповідач формально визнавши його право на покращення житлових умов, не навів доказів правомірності своїх дій щодо зняття його з обліку на отримання житла відповідно до вимог законодавства, як у загальному порядку – як громадянина України, так і як особи, що має статус постраждалого унаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеного до 2 категорії, однак суди зазначеного не урахували.
 
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від Адміністрації Держспецзв’язку та 4 ТВУЗ Держспецзв`язку, у якому відповідачі просили залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права. Зазначили, що права позивача на житло не порушені, оскільки його було залишено в черзі на отримання житла, а виключено лише з пільгової черги – зі списку осіб, які забезпечуються житлом позачергово, у зв`язку з відсутністю підстав подальшого перебування у такій черзі. Рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 (протокол від 06 червня 2000 року 
№ 8) про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку у позачерговому порядку є обгрунтованим, оскільки при прийнятті рішення житловою комісією військової частини НОМЕР_1 (протокол від 01 листопада 1999 року № 12) про постановку позивача у загальну чергу та включення до списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, було недостатньо вивчене питання чи забезпечувався позивач житлом за попереднім місцем роботи у порядку загальної черги чи позачергово. У ході заслуховування позивача на засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 (протокол від 06 червня 2000 року 
№ 8) з`ясовано, що за попереднім місцем роботи він отримав наявну житлову площу як учасник ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, а тому прийнято рішення про виключення ОСОБА_1 зі списку осіб, що потребують позачергового поліпшення, як такого, що використав надану законодавством пільгу із залишенням у загальній черзі на поліпшення житлових умов 
з 01 листопада 1999 року. Підстава зняття позивача з обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов (тільки зі списку осіб, що потребують поліпшення житлових умов) – пункт 5 частини другої статті 40 ЖК Української РСР «подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік». 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2), відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 02 лютого 1993 року Рівненською обласною державною адміністрацією.
 
На підставі розпорядження МУ від 02 вересня 1993 року № 939 та спільного рішення адміністрації та профкому авторемонтного заводу (протокол 
від 01 грудня 1993 року № 67), 10 грудня 1993 року ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 , виданий ордер № 1346 на право зайняття житлового приміщення, житловою площею 29,37 кв. м, у двокімнатній ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому вказана квартира була приватизована, відповідно до свідоцтва про право власності 
від 25 лютого 2000 року, зазначене нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_1 та його дочці ОСОБА_5 .
 
Згідно з витягом з протоколу № 12 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 1999 року, прапорщик ОСОБА_1 
з 14 жовтня 1999 року, відповідно до поданого ним рапорту та доданих до нього документів, постановлений у загальну чергу та включений до списку осіб, що потребують позачерговогополіпшення житлових умов, склад сім`ї чотири особи: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , 1965 року народження, дочка ОСОБА_3 , 1988 року народження, дочка ОСОБА_4 , 1999 року народження, 
 
Протоколом № 8 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 
від 06 червня 2000 року, прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, як такого, що використав надану законодавством пільгу, з переведенням його у загальну чергу на поліпшення житлових умов з 01 листопада 1999 року.
 
Станом на дату звернення з позовом до суду, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов 4 ТВУЗ Держспецзв`язку у загальній черзі під № 5, склад сім`ї шість осіб: 
ОСОБА_1 , 1966 року народження; дочка ОСОБА_5 , 1988 року народження; зять ОСОБА_6 , 1986 року народження; дочка – 
ОСОБА_4 , 1999 року народження; онука ОСОБА_7 , 2007 року народження; онука ОСОБА_8 , 2009 року народження.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
 
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір – спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
 
Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
 
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції не звернули увагу, що ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги про поновлення його порушених прав у сфері житлових відносин, посилаючись на невиконання відповідачем обов’язку зі створення умов для реалізації ним права на отримання житла у позачерговому порядку, відповідно до наявної у нього пільги передбаченої пунктом 3 частини першої статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема вказував на безпідставне виключення його відповідачем з черги на позачергове отримання житла. 
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
 
Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.
 
У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження 
№ 14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімейі про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила 
від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_4 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
 
Оскільки спір у даній справі стосується проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також, призначення та надання таких гарантій (пільг), правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Частиною четвертою статті 414 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
 
Ураховуючи наведене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 414 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу, на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови, права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року скасувати.
 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації про захист права на житло закрити.
 
Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та, що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови, він може звернутися до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко